Медіафорум : аналітика, прогнози, інформаційний менеджмент
Журнал спеціалізується на дослідженні політичних процесів у суспільстві та питаннях міжнародних відносин. Тематика журналу спрямована на висвітлення результатів наукових досліджень з політичних наук, у тому числі на розкриття актуальних питань сучасного інформаційного суспільства, політичних комунікацій та медіаполітики, на яких акцентують свою увагу вчені Чернівецького національного університету та інших наукових установ та університетів України та Європейського Союзу.
Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича
Людський фактор в кібербезпеці: кіберосвіта як системна відповідь на зростаючі загрози в цифровому просторі України та ЄС
Автор досліджує людський фактор як критичну вразливість сучасної системи кіберзахисту. Попри значні інвестиції в технічні аспекти цифрової безпеки, людський фактор залишається основною причиною успішних кібератак в Україні, ЄС і світі. Дані Verizon, Світового економічного форуму, CERT-UA та ENISA систематично підтверджують, що більшість кіберінцидентів пов’язані з помилковими діями людей та психологічними маніпуляціями. Фішинг та соціальна інженерія є основними способами, які зловмисники використовують для проникнення в інформаційні системи. Досвід України протягом останнього десятиліття – від кібератак у Криму 2014 року і атаки NotPetya 2017 року до інтенсивних кібероперацій під час повномасштабної російської агресії 2022–2025 років – чітко демонструє: зловмисники свідомо експлуатують не лише технічні прогалини у системах кіберзахисту, а й когнітивні вразливості людей. Аналогічна ситуація спостерігається й у Європейському Союзі, де критична інфраструктура стикається з різноманітними кіберзагрозами, багато з яких здійснюються методами соціальної інженерії. Стаття викриває стратегічний дисбаланс у сучасних практиках кібербезпеки: хоча технічні рішення значно розвинулися, система освіти в цій сфері залишається фрагментарною, епізодичною та подекуди далекою від реальних моделей кібератак. Автор розглядає кіберосвіту, особливо змалечку, не просто як набір технічних навичок, а як фундаментальний компонент стійкості цифрового суспільства. Erasmus+ проєкт EnCycLEd служить конкретним прикладом, як цифрова грамотність може бути інтегрована у шкільні навчальні програми через інтерактивні та наративні освітні матеріали, адаптовані під різні вікові категорії учнів, засновані на сучасних практиках викладання та реальних прикладах загроз у кіберпросторі. Використовуючи комплексний методологічний підхід – від кількісного аналізу даних про кіберзагрози до вивчення кіберінцидентів та конкретних освітніх проєктів з кібербезпеки – стаття наголошує: освіта з цифрової грамотності і опанування найкращих практик кібербезпеки є важливою складовою забезпечення інституційної та соціальної стійкості в цифровому світі. Тому кіберосвіта повинна доповнювати технічні засоби захисту інформаційних систем.
Авторське право (c) 2025 Павло Бурдяк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Еволюція механізму спеціальних операцій США як форми зовнішньополітичної діяльності
У статті досліджено еволюцію механізму спеціальних операцій Сполучених Штатів Америки як інструмента зовнішньої політики після періоду їх активного застосування в Латинській Америці у 1980-х роках. Механізм розглянуто як сукупність інституцій (передусім Командування спеціальних операцій США (U.S. Special Operations Command, USSOCOM) та його регіональних штабів, доктринальних підходів (оборона й підтримка іноземних держав; боротьба з тероризмом; іррегулярна війна), правових режимів і процедур демократичного контролю, що визначають можливості застосування стратегій «мінімальної присутності», «керованої ескалації» та партнерського ведення кампаній. Показано, що після латиноамериканського досвіду відбулися такі ключові трансформації: (1) інституційне зміцнення через формування централізованої системи управління та розвитку сил спеціальних операцій; (2) доктринальні коливання від партнерських місій до «мережевої» боротьби з тероризмом і подальшого повернення до концепції іррегулярної війни в умовах стратегічної конкуренції великих держав; (3) посилення правових і репутаційних обмежень, зокрема процедур, пов’язаних із таємними операціями та перевіркою іноземних військових підрозділів відповідно до так званих законів Ліхі. У висновках наголошується, що окремі американські принципи і практики можуть бути використані в Україні: інституційна зрілість ССО, міжвідомча інтеграція циклу «дані–рішення–дія» та фокус на довгострокових ефектах стійкості.
Авторське право (c) 2025 Богдан Куделько (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Цифрова стратегія Європейського Союзу у сфері громадського здоровʼя: формування та особливості реалізації
В статті здійснено дослідження цифрової стратегії Європейського Союзу у сфері громадського здоровʼя Доведено, що саме цифрова трансформація формує нову парадигму політики громадського здоров’я, де технології підтримують та змінюють саму логіку функціонування системи, роблячи її більш адаптивною, прозорою та орієнтованою на громадян. Європейська політика цифрового громадського здоров’я є стратегічним інструментом модернізації національних систем громадського здоров’я та водночас важливим елементом інтеграційної логіки Єдиного цифрового ринку. Значення цифрової стратегії ЄС у сфері громадського здоровʼя полягає у тому, що вона посилює інституційну координацію, забезпечуючи більш ефективне багаторівневе врядування та узгодженість політик між державами‑членами. Водночас вона сприяє зростанню легітимності рішень, адже цифрові інструменти підвищують прозорість процесів ухвалення політики та зміцнюють довіру громадян до європейських інституцій. Не менш важливим є аспект солідарності та рівності, оскільки нормативні документи ЄС у сфері цифровізації спрямовані на подолання нерівностей у доступі до послуг громадського здоров’я як між країнами, так і всередині окремих соціальних груп, формуючи політичну основу для більш справедливого та інтегрованого європейського простору.
Авторське право (c) 2025 Олександр Попович, Олександр Шутак (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Євроскептичні наративи Вишеградської четвірки щодо майбутнього Європейського Союзу: порівняльний дискурс-аналіз
У статті здійснено системний аналіз євроскептичних дискурсів держав Вишеградської четвірки (В4) останніми роками як складової ширших процесів трансформації європейської ідентичності та політичної комунікації в межах Європейського Союзу. Автор виходить із положення, що євроскептицизм у країнах Центрально-Східної Європи не є лише реакцією на бюрократичну надбудову Брюсселя, а відображає прагнення до переосмислення принципів субсидіарності, суверенітету й політичної солідарності. Методологічною основою дослідження є поєднання критичного дискурс-аналізу, елементів порівняльної політики та підходів прагматичної теорії влади. Такий інтердисциплінарний підхід дав змогу розкрити динаміку риторичних конструкцій, що використовуються політичними елітами Польщі, Чехії, Словаччини та Угорщини для легітимації альтернативних моделей європейської інтеграції. Результати даного дослідження показують, що після 2022 року євроскептичні наративи в В4 зазнали суттєвої еволюції: від критики міграційної та економічної політики ЄС до пошуку нових форматів регіонального впливу, зокрема у сфері безпеки та енергетичної незалежності. Доведено, що війна Росії проти України стала каталізатором зміни дискурсивних балансів – у риториці окремих урядів простежується прагнення до «суверенного європеїзму», який поєднує національні інтереси з колективними безпековими зобов’язаннями.
Авторське право (c) 2025 Микита Дрогозюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Дипломатична комунікація України з Королівством Нідерланди у 2023–2024 роках
В умовах російсько-української війни стратегічним завданням української дипломатії, що функціонує на засадах дипломатії воєнного часу, є забезпечення всім необхідним Сил оборони України для утримання лінії фронту, забезпечення їх військовою технікою та боєприпасами, формування міжнародних коаліцій спроможностей та щодо відновлення України, залучення країн світу до окремих пунктів Формули миру Президента України В. Зеленського. Усім цим завданням і викликам відповідала діяльність Надзвичайного і Повноважного Посла України в Королівстві Нідерланди О. Карасевича. Автори звертають увагу на дипломатичну комунікацію Посла України і підготовку ним зустрічей між Президентом України В. Зеленським і прем’єр-міністрами, міністрами закордонних справ і оборони Нідерландів. У хронологічному порядку простежено зустрічі Посла України з парламентарями і лідерами політичних партій Нідерландів, своїми нідерландськими колегами, діяльність Посла України у складі міжнародних організацій за сумісництвом, зокрема Організації із заборони хімічної зброї, створення Спецтрибуналу щодо злочину агресії РФ проти України. Конкретизовано контакти Посла України О. Карасевича з представниками місцевої влади Нідерландів щодо прийому і облаштування умов для проживання біженців з України, діяльність Посольства як своєрідного культурно-інформаційного центру України в Нідерландах. Автори стверджують, що півторарічна каденція Посла України О. Карасевича у цій країні була ефективною і результативною для обох країн.
Авторське право (c) 2025 Олена Борисюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Вишеградська група: геополітична реальність та перспективи функціонування
У статті проводиться комплексний аналіз сучасного стану та перспектив існування Вишеградської групи як одного з ключових геоекономічних кластерів центральноєвропейських країн Європи. Досліджуються геоекономічні, політичні причини створення Вишеградської групи та надається порівняльна характеристика економічного потенціалу країн Польщі, Угорщині, Чехії та Словаччині в контексті європейського економічного простору. Визначається, що російсько-українська війна стала геополітичним тригером випробувань для країн Вишеградської групи а критерієм підтримки України може слугувати індикаторами геополітичної орієнтації конкретного уряду. Висновки демонструють, що у довгостроковій перспективі ідеологічні розбіжності навряд чи розділять країни, що створили Вишеградську групу, незалежно від політичних уподобань правлячих урядів, але існує загроза того, що через збереження політичних розбіжностей окремі країни В4 прагнутимуть долучитися до альтернативних форматів регіональної співпраці. Інший варіант для майбутнього існування В4 ‑ реформування політичної взаємодії та зміна зовнішньополітичних пріоритетів Угорщини та Словаччини з надією на ефективну діяльність політичної опозиції в цих країнах. Наростаючі протиріччя зовнішньополітичних курсів держав-членів є загрозою для здатності країн Вишеградської групи функціонувати як єдиний геополітичний актор.
Авторське право (c) 2025 Дмитро Коротков (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Взаємодія політичних інститутів України та Вишеградської четвірки в роки повномасштабної війни
Автори дослідили взаємодію політичних інститутів України і країн Вишеграду (Польщі, Чехії, Словаччини та Угорщини) в роки повномасштабної російсько-української війни. У статті використано значний масив вітчизняних та зарубіжних джерел. Дослідження ґрунтується на неоінституціональному, системному та порівняльному методологічних підходах, методах аналізу, синтезу, логіко-експериментальному, соціологічному тощо. Доведено, що взаємодія України з країнами V4 у роки російсько-української війни змінилася і є неоднозначною. Автори наголошують, що V4 перестає бути єдиним регіональним актором і трансформується у платформу ситуативної співпраці. Кожна з країн Вишеграду розвиває власні відносини з Україною. Польща та Чехія допомагають українцям у боротьбі з ворогом, Словаччина демонструє змінність позицій, а Угорщина сформувала модель «обмеженої взаємодії», в якій допомога Україні частково надавалася поза межами міжурядових політичних рішень. Україні стратегічно важливо поглиблювати двосторонню взаємодію з Польщею та Чехією, підтримувати інституційні канали співпраці зі Словаччиною та мінімізувати деструктивний вплив угорського чинника через діяльність у межах інституцій Євросоюзу.
повномасштабна російсько-українська війна
Авторське право (c) 2025 Віра Бурдяк, Тетяна Федорчак (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Кібербезпека та стійкість в структурі цифрової політики країн Вишеградської групи
У статті здійснений порівняльний аналіз кібербезпеки та стійкості в структурі цифрової політики країн Вишеградської групи (Польщі, Чехії, Словаччини та Угорщини). Доведено, що Спільним для національних моделей кібербезпеки та цифрової стійкості країн Вишеграду є прагнення інтегрувати власні політики у стратегічні рамки «Цифрового десятиліття» ЄС, де кіберзахист розглядається як ключовий чинник легітимності цифрової демократії. Усі країни визнають кібербезпеку стратегічним пріоритетом, поєднуючи інституційні реформи, правову гармонізацію та освітні програми для громадян і бізнесу. Вони поступово вибудовують інституційну координацію, створюють спеціалізовані центри та механізми реагування на інциденти, а також інвестують у розвиток цифрових навичок, що формує культуру відповідальності та довіри до цифрових інституцій. Обґрунтовано, що специфіка кожної національної (польської, чеської, словацької, угорської) моделі кібербезпеки та цифрової стійкості полягає у різних акцентах і політичних контекстах, які визначають їхню роль у структурі цифрової політики. Польська модель вирізняється системністю та багаторівневістю, вона поєднує законодавчі реформи, інституційну координацію та масштабні освітні програми, що створює цілісну архітектуру цифрової стійкості. Чеська модель має особливість у високій суспільній обізнаності та активній участі бізнесу, що формує підґрунтя для демократичної участі громадян у цифровому середовищі. Угорська модель відрізняється подвійним характером: з одного боку, вона демонструє прогрес у впровадженні європейських стандартів і технологічних рішень, а з іншого, функціонує в умовах авторитарного режиму, де кібербезпека використовується не лише як інструмент захисту, але й як механізм контролю над суспільством. Специфіка словацької моделі кібербезпеки та цифрової стійкості полягає у поєднанні відносно низького рівня інцидентів у корпоративному секторі з високим рівнем суспільного запиту на посилення захисту цифрових послуг.
Авторське право (c) 2025 Наталія Ротар (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Особливості функціонування органів публічної влади в Україні в умовах воєнного стану: проблема легітимності
Стаття присвячена виявленню особливостей функціонування органів публічної влади в Україні в умовах воєнного стану. Органи публічної влади включають органи місцевого самоврядування та органи державної влади (виконавча влада). В Україні в умовах війни формуються нові практики взаємодії між органами публічної влади (місцеве самоврядування та державна влада), з одного боку, та між громадянським суспільством і публічною владою – з іншого боку. Суттєво змінився тип взаємодії у формуванні регіональної політики між місцевими депутатами (органи місцевого самоврядування) та місцевими військовими адміністраціями (органи державної влади). Наразі немає однакових практик взаємодій по всій Україні між органами публічної влади. Адже в залежності від статусу території (фронтова, прифронтова, віддалена від фронту) трансформуються і механізми взаємодії між органами публічної влади. Окрім того, важливою проблемою у функціонуванні органів публічної влади в Україні в умовах воєнного стану стає проблема легітимності владних органів. За відсутності можливостей в умовах війни перезавантаження владної системи шляхом виборів дуже важливою є проблема розроблення стратегій легітимації владних інституцій. З боку структур громадянського суспільства існує високий запит до органів публічної влади стосовно формування національно-патріотичної політики. Отже, органам публічної влади слід розробляти стратегії щодо посилення національної ідентичності (не регіональної). Відповідно, національна ідентичність здатна стати вагомим чинником для легітимації владних органів в умовах відсутності виборів.
Авторське право (c) 2025 Галина Куц, Ірина Пересипкіна, Юрій Куц (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Превентивна медіація як різновид посередницьких технологій в політиці
У статті розкрито специфіку превентивної медіації і накреслено можливості її застосування у сфері публічної політики. Зазначено, що превентивна медіація має універсальне застосування, проте надзвичайно великого значення вона набуває у сфері публічної політики під впливом впровадження концепції належного урядування. Показано, що, за Ж.-Ф. Сіксом, медіація представлена такими видами: творча медіація, яка спрямована на створення нових відносин і взаємовигідних рішень; оновлююча медіація, яка покликана покращувати наявні відносини, якщо вони були погіршені або перервані; лікувальна медіація, яка вирішує вже існуючий конфлікт; превентивна медіація, яка запобігає конфліктам ще на етапі потенційного протистояння, коли сторони ще зберігають конструктивні відносини. З’ясовано, що Д. Хойки як ключовий принцип превентивної медіації виокремлює проактивне лідерство, що містить такі інструменти: відкрите спілкування, емпатію та пошук спільної мови. Цей принцип і відповідні інструменти опоненти можуть розірвати цикл ескалації та працювати над досягненням взаємовигідних результатів. Визначено, шо у сфері публічної політики превентивна медіація функціонує на метасистемному, інституціональному, секторальному та інтерперсональному рівнях. Доведено, що превентивна політична медіація найбільш ефективна в адміністративній діяльності та державній службі, міждержавних та міжурядових конфліктах, судових / позасудових спорах, політичній діяльності та публічній комунікації, воєнний та постконфліктний періоди.
концепція превентивної медіації Ж.-Ф. Сікса
концепція проактивного лідерства Д. Хойки
Авторське право (c) 2025 Каміль Примаков (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Цифровізація міжнародних відносин як чинник сталого розвитку України
У даній статті детально викладено стратегію реалізації Україною пунктів Цілей сталого розвитку ООН (SDG) в контексті протидії інформаційно-гібридним маніпуляціям пропаганди РФ у кібернетичній і телекомунікаційній мережі Інтернет, що загрожує глобальній стабільності, громадянському егалітаризму, конструктивному співробітництву, інклюзивності та мирному співіснуванню. Висвітлено результати діяльності органів влади України для забезпечення функціонування міжнародних агенцій «Stop Russia Channel», «Vox Ukraine», «Euromaidan Press», «Інтерньюз-Україна», «Lets Data», «ТЕКСТИ», «Inform Napalm», «Чесно», «Ukraine Crisis Media Center» (UCMC), «Stop Fake», «VoxCheck», «Детектор медіа», «Fact Check-Ukraine» та «Гра слів», інтегрованих до науково-освітніх програм Цілей сталого розвитку ООН (SDG) з диверсифікації компетенцій суспільства в області спростування дезінформаційних матеріалів Росії. Комплексно проаналізовано нормативно-правовий фундамент втілення владою України інструкцій Цілі №4, 10, 16, 17 Цілей сталого розвитку ООН (SDG) у вимірі оптимізації цифрової інфраструктури розвінчання дезінформації Москви, з метою реформування транснаціонального діалогу на передбачених ООН доктринах цивілізаційної віртуальної толерантності, рівноправності, високого рівня освіченості, обопільної раціональної вигідності та прагматичності міждержавної кооперації. Охарактеризовано підсумки імплементації колегіальних проектів України, ЄС та НАТО в рамках Цілей сталого розвитку (SDG) для оновлення мережі кібербезпеки та фільтрації цифрового контенту ЗМІ, репозиторіїв, соціальних додатків і сервісів електронної комунікації від фіктивних дискредитаційних кампаній РФ методом експлуатації концернів «Foto Forensics», «Skeptive», «Lazy Truth», «Rev Eye Reverse Image Search», «Trooclick», «Truth Goggles», «Image Edited?», «Setting the Record Straight» та «Who stole my pictures».
Авторське право (c) 2025 Ігор Іщенко, Іван Котов (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Комунікаційна стратегія України щодо країн Латинської Америки та Карибського басейну (ЛАКБ): планування та реалізація
В статті розглядається комунікаційна стратегія України щодо країн Латинської Америки, етапи планування та реалізації. Здійснено аналіз та пошук стратегічного бачення України нових шляхів взаємодії з іншими континентами світу, які тривалий час не були в центрі уваги української дипломатії та МЗС. Здійснено аналіз комунікаційної спроможності України у регіоні ЛАКБ, що дозволило виробити нові шляхи та методи боротьби з російською пропагандою в іспаномовному медійному просторі. Розглянута комунікаційна спроможність України та проекти, які реалізовуються зараз у протидії російській пропаганді в іспаномовному медійному просторі. Виокремлено основні напрямки комунікаційної стратегії та багатосторонньої взаємодії, основні стратегічні та комунікаційні цілі. Економічний та політичний напрямки, безпекова співпраця, екологічний та гуманітарні напрямки є пріоритетними у реалізації стратегії. Існування посольств та української діаспори з зв’язками у медіасфері є вирішальним фактором для комунікаційних зусиль в досліджуваному регіоні.. Саме, через формування українських наративів, підтримку публічної та культурної дипломатії в регіоні та налагодження нових зв’язків можлива реалізація комунікаційної стратегії.
Авторське право (c) 2025 Катерина Вакарчук (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Інформаційні маніпуляції в сучасному медіапросторі: механізми та способи протидії
У статті досліджується проблема інформаційних маніпуляцій у цифрову епоху, зокрема їх механізми, наслідки та способи протидії. Проаналізовано сучасні техніки маніпулятивного впливу – фейкові новини, дезінформацію, емоційні провокації, алгоритмічне персоналізоване просування контенту, пропаганду, тролінг і використання бот-мереж. Особлива увага приділяється ролі цифрових технологій та соціальних медіа у поширенні маніпуляцій і трансформації суспільного сприйняття. Визначено, що інформаційні маніпуляції становлять серйозну загрозу для демократичних процесів, безпеки та інформаційної гігієни громадян. Акцентовано увагу на необхідності розвитку медіаграмотності, створення технологічних інструментів для верифікації інформації та підвищення критичного мислення. Метою статті є окреслення ролі інтернет-ресурсів у виявленні та нейтралізації інформаційних впливів у цифровому середовищі.
Авторське право (c) 2025 Леся Качковська, Євгенія Вознюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Проблеми та перспективи впровадження технології блокчейн у виборчі процеси в Україні
Стаття присвячена всебічному аналізу потенціалу та обмежень використання блокчейн-технологій у виборчому процесі України у воєнних та післявоєнних умовах. Автор розглядає технічні властивості блокчейну, зокрема його децентралізовану архітектуру, криптографічну стійкість, механізми незмінності даних і реплікацію інформації в однорангових мережах. У статті підкреслюється, що ці переваги створюють уявлення про можливу повну прозорість виборів, однак їх практична реалізація значною мірою ускладнена низкою організаційних, інфраструктурних та правових факторів. Розглянуто погляди прихильників цієї технології, які вбачають у блокчейні шлях до автоматизації та підвищення довіри. Визначено, що ці рішення здебільшого є теоретичними моделями, не адаптованими факторами до реальних суспільно-політичних умов. Проаналізовано аргументацію противників технології блокчейну, які наголошують на ризиках концентрації контролю в одного чи кількох адміністраторів, відсутності надійної ідентифікації виборців, можливих збоях, вразливості до кібератак та потенційному втручанні з боку російської федерації та інших суб’єктів. Розкрито міжнародний досвід: успішне застосування під час виборів у Сьєрра-Леоне, фальсифікації на місцевих виборах у росії, відмову Норвегії від електронного голосування через безпекові ризики та відсутність ефекту для явки, перевагу паперових бюлетенів у Бельгії, а також неможливість застосування естонської моделі із-за несумісності з українськими конституційними вимогами щодо таємності голосування. Проаналізовано соціально-демографічні обмеження використання блокчейн-технології, зокрема низький рівень цифрових навичок значної частини виборців похилого віку. У статті стверджується, що впровадження блокчейн-голосування потребуватиме масштабних законодавчих змін, глибокої модернізації цифрової інфраструктури та підвищення рівня кіберзахисту. За нинішніх умов технологія не здатна гарантувати повну безпеку, прозорість і відповідність конституційним принципам виборів. Констатовано, що блокчейн може бути використаний лише в якості експерименту в локальних процесах, однак його повномасштабне застосування під час загальнонаціональних виборів в Україні наразі є передчасним.
Авторське право (c) 2025 Олександр Фесенко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Аналіз виборчих гасел у президентських виборах (кейс Польщі та Румунії)
В умовах посилення соціально-політичної турбулентності Центрально-Східної Європи аналіз передвиборчих кампаній стає не просто академічним завданням, а нагальною необхідністю для розуміння механізмів формування суспільної думки. Президентські вибори 2025 року в Польщі та Румунії чітко продемонстрували, наскільки потужним інструментом залишається популістська риторика, здатна мобілізувати маси, апелюючи до відчуття невдоволення та страху перед «зрадою» еліт. Констатовано: у той час як у Польщі гасло «Polandfirst, Polesfirst» окреслило межі національних інтересів, у Румунії заклик «MakeRomaniagreatagain» втілив прагнення повернутися до уявної «золотої доби» без корупції та зовнішнього втручання. Такі стратегії дають можливість робити висновки, що виборчі кампанії в сучасному аспекті апелюють до ірраціональних егоїстичних вимірів людського буття, часто ігноруючи здоровий глузд, беручи до уваги нездорові популістські тенденції щодо створення ворожої стратегії в суспільстві. Таким чином, така політична лінія видається контрпродуктивною: не долати зовнішню агресію Росії, а навпаки розігрувати політичні дебати поміж своїми гравцями, підігруючи політичним амбіціям Кремля та дезінформаційним фейкам.
Авторське право (c) 2025 Ірина Кіянка, Віктор Сичов, Ілля Туровський (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Програма «Креативна Європа» – м’яка сила європейської інтеграції
М’яка сила ЄС є не лише чинником атракції Спільноти, а й драйвером змін у країнах-кандидатах. Культура залишається одним з найбільш «видимих» та впливових компонентів м’якої сили. Культура та культурна спадщина, відображаючи культурне розмаїття й спільну історію, – це цемент, який формує та сприяє спільному європейському відчуттю приналежності; соціальній згуртованості ЄС та його демократичним цінностям, а також стійкості, привабливості та життєздатності його економіки. Через програму «Креативна Європа» Європейська комісія інвестує в культуру в державах-кандидатах, оскільки переконана, що культура сприяє інтеграції до ЄС. Інвестиції в культуру розглядаються як засіб показати державі-кандидату, що вона культурно є частиною Європи та заслуговує на роль у спільному будівництві європейської культури та ідентичності. Стратегії ЄК – запровадження нових форм багаторівневого управління, спрямування інвестицій у культуру, створення європейських партнерств у розподілі фінансування – сприяють «управлінню через культуру». Долучившись до програми «Креативна Європа» у 2016 р. й отримавши статус країни-кандидата в 2022 р., Україна отримала можливість посилити міжнародну видимість української культури, що є важливим чинником у формуванні позитивного іміджу країни на міжнародній арені. Участь України в «Креативній Європі» також сприяє формуванню спільного культурного наративу, що базується на взаємоповазі, діалозі та солідарності, – принципах, які лежать в основі європейської ідентичності. Програма також стимулює розвиток креативних індустрій, що має позитивний вплив на економіку, зайнятість та соціальну згуртованість, бо допомагає українським організаціям адаптуватися до європейських стандартів, підвищує їхню конкурентоспроможність і сприяє сталому розвитку сектору культури.
Авторське право (c) 2025 Наталія Карпчук, Богдан Юськів, Оксана Пелех (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Легітимність публічної влади в Україні під час воєнного стану
У статті розглядаються основні проблеми легітимності публічного влади в Україні за умов воєнного стану, коли електоральний механізм поступається іншим засобам підтримання сприйняття народом законності діючої державної влади. Проблеми легітимності публічної влади тісно пов’язані із загальними проблемами конституційно-правових принципів функціонування публічної влади в Україні. Констатується, що аналіз останніх наукових праць з вказаної теми засвідчив, що розгорнутого системного дослідження легітимності публічного управління під час війни в українській політичній науці донедавна ще не здійснювалось. Експерти, як правило, вивчали певні аспекти проблеми державного управління під час воєнного стану. Заявлено, що метою даної статті є аналіз й оцінка легітимності сучасної публічної влади України в контексті її впливу на стабільність політичної системи та соціальної системи загалом. Підкреслюється, що орієнтація діючої влади виключно на публічні, пропагандистські технології без реального їх підкріплення управлінськими рішеннями на користь широких верств народу може призвести до протилежних задуманим наслідків, тобто до владної делегітимізації. Це є дуже небезпечним під час війни, адже підриває національну єдність у протистоянні агресивному ворогу. Робиться висновок, що за умов неможливості здійснення політичних виборів електоральна легітимація має замінюватися поточною легітимацією публічної влади. Базисом поточної легітимації публічної влади має стати стратегічна, системна та ефективна комунікація між органами державної влади та народом, яка має на меті формування високого рівня довіри між ними. Висувається рекомендація, що в урядовій інформаційній політиці слід орієнтуватися на чіткий баланс між провладним PR та політичними рішеннями в інтересах більшості українського народу. Тільки у такий спосіб можна забезпечити необхідний рівень поточної легітимності публічної влади.
Авторське право (c) 2025 Ігор Поліщук (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Російська агресія проти України в умовах китайсько-американського геополітичного протистояння
Дослідження аналізує трансформацію російської агресії проти України з регіонального конфлікту у глобалізоване геополітичне протистояння між авторитарною коаліцією (РФ, КНР, Іран) та західними демократіями (НАТО, США). Мета роботи – комплексний аналіз динаміки американсько-китайських відносин та їхнього впливу на перебіг війни, зокрема на формування біполярної системи. Виявлено, що зближення РФ і КНР з 2013 року було альянсом балансування проти США. Повномасштабне вторгнення у 2022 році стало каталізатором загострення Китайсько-американського протистояння, що проявилося у створенні формату «Рамштайн» (з участю АТР) та розширенні BRICS+. Робота доводить, що війна в Україні є частиною ширшої боротьби за світовий порядок і прискорює формування нової структури міжнародної безпеки.
Авторське право (c) 2025 Андрій Бузаров (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Китайська ініціатива «Пояс і Шлях»: економічний чи геополітичний проєкт? Погляд з Австрії
У 2013 році президент Сі Цзіньпін представив свою «китайську мрію» про відродження стародавнього Шовкового шляху через Центральну Азію. Відтоді Пекін зображує свої мотиви як альтруїстичні, водночас роблячи внесок у благо всіх – стандартною фразою є «виграшна ситуація для всіх». Але де ж неминучі суперечності та несумісність інтересів країн-учасниць? У цій статті розглядається це та кілька інших питань щодо «Шовкового шляху» з точки зору австрійського політолога, який, на думку його критиків, є радше геополітичним проектом розширення китайського впливу у світі, ніж «чисто економічною» ініціативою, спрямованою на те, щоб «зробити світ кращим місцем» (як постійно стверджує Пекін).
Авторське право (c) 2025 Мартін Maлек (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Глобальна політика мистецтва й травми: арт-терапія як інструмент гуманітарної та культурної стійкості
У статті проаналізовано історичні, соціальні та політичні аспекти становлення арт-терапії – від її витоків у британській воєнній медицині часів Другої світової війни до сучасного використання в умовах російсько-української війни. Особливу увагу приділено діяльності художника Адріана Гілла, який першим увів у науковий обіг термін art therapy (1938 р.) та довів, що творчість може виступати інструментом лікування, психологічного відновлення та духовного опору в умовах воєнного стресу. Після завершення війни арт-терапія вийшла за межі клінічної практики, ставши частиною державної політики у сфері охорони здоров’я, соціальної роботи та освіти. У добу Холодної війни її методи набули символічного змісту – мистецтво почало розглядатися як засіб комунікації, примирення та формування демократичних цінностей. Арт-терапія стала також елементом культурної дипломатії, покликаним демонструвати гуманістичні переваги відкритого суспільства. На теренах Європи та США у 1950 – 1970-х рр. формувалися професійні асоціації, навчальні програми й дослідницькі центри, що заклали підвалини сучасної міждисциплінарної практики. Вона поєднала медичний, психологічний і політичний виміри, розвиваючись у контексті ширших дискусій про права людини, реабілітацію ветеранів і суспільну інтеграцію. Арт-терапія стала прикладом того, як гуманітарні інновації, народжені війною, перетворюються на інструменти мирного розвитку. Сучасна Україна переживає подібну трансформацію. В умовах повномасштабної війни арт-терапія стала важливим механізмом психосоціальної підтримки дітей, жінок, військових і внутрішньо переміщених осіб. Вона допомагає відновлювати внутрішню рівновагу, долати наслідки травми та зміцнювати громадянську стійкість. Арт-терапія виступає не лише практикою індивідуального лікування, а й інструментом політичної та культурної реінтеграції. Вона засвідчує, що творчість – це ресурс колективного виживання й оновлення, здатний перетворювати досвід руйнування на досвід відродження, а культуру – на засіб опору й солідарності.
Авторське право (c) 2025 Назарій Христан (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Демократичний регрес і трансформація сучасних ліберальних демократій
Стаття присвячена вивченню сутності, причин та динаміки сучасного регресу і послаблення демократичних інститутів під впливом популізму, ідеологічної поляризації, соціальної нерівності та інформаційних маніпуляцій. Доведено, що демократичний регрес є поступовим та безперервним глобальним процесом погіршення якості демократії, який підтримують та ініціюють обрані політичні лідери. Розглянуто основні теоретичні підходи до аналізу феномену ерозії демократії, а також виокремлено ключові механізми за допомогою яких глибока поляризація та популізм посилюють партійну лояльність громадян, зменшують їхню готовність підтримувати та захищати демократичні цінності у суспільстві. Констатовано, що згортання демократії спрямоване на обмеження політичних прав (свобода слова, зібрання та преси), верховенства права (руйнування вільних та чесних виборів, зміна виборчої системи, зменшення підзвітності посадових осіб), системи стримувань та противаг (збільшення повноважень виконавчої гілки влади, обмеження автономії судової системи, зловживання державними ресурсами). Регрес демократії супроводжується надмірною концентрацією повноважень у представників виконавчої влади, зменшенням виборчої конкуренції та загальним зниженням ефективності демократичних механізмів. У заключній частині визначено стратегічні напрямки зміцнення стійкості ліберально-демократичних інститутів через розвиток політичної культури, громадянської освіти та залучення міжнародних організацій для підтримки громадянського суспільства.
Авторське право (c) 2025 Володимир Кравченко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Рецензія на: «Public Security», edited by Tomasz W.Grabowski, Ignatianum University in Cracow, 2023. 362 p.
Авторське право (c) 2025 Наталія Нечаєва-Юрійчук, Василь Карпо (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Теоретико-методологічні виклики використання теорії ігор у моделюванні політичних процесів
У статті розглядаються основні теоретико-методологічні виклики, пов’язані із застосуванням теорії ігор у дослідженні політичних процесів. Значна увага приділяється проблемам множинності рівноваг, підвищенню складності та «бароковості» моделей, а також труднощам їх емпіричної перевірки. Крім того, аналізується роль інституційних чинників і неповної інформації, що ускладнюють формалізацію та прогнозування політичної поведінки. У статті зіставлено критичні позиції П’єра Аллана і Седріка Дюпона, Дональда Ґріна та Ієна Шапіро з підходами Кетрін Ленглуа і Ґерардо Мунка, які пропонують нові способи поєднання високого ступеня формалізації з емпіричною релевантністю. Особливий акцент зроблено на тому, як обмежена раціональність, культурні чинники й інституційні рамки впливають на моделювання внутрішніх і зовнішніх політичних процесів.
Авторське право (c) 2025 Олександр Короп (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Імплементація європейських стандартів у формуванні національної політики громадського здоров’я України
Європейська інтеграція України стала тим стратегічним орієнтиром визначення пріоритетних напрямів державної політики, які передбачають необхідність модернізації. Одним з таких напрямів стала політика Української держави в сфері охорони здоров’я, яка передбачає, що в процесі адаптації до норм і стандартів ЄС відбувається трансформація організації медичної допомоги через практичне опанування парадигми громадського здоров’я. Дана парадигма включає профілактику, епіднагляд, просвітництво, захист прав людини та міжгалузеву співпрацю. Відповідно до європейської практики політика громадського здоров’я є міжсекторальною політикою, що потребує особливої уваги до інституційного та кадрового забезпечення Після підписання Угоди про асоціацію Україна розпочала трансформацію системи громадського здоров’я, розгортаючи процес законодавчої та інституційної гармонізації, в основу якої був покладений прийнятий в 2022 р. Закон України «Про систему громадського здоров’я» та створена координаційна структура Центр громадського здоров’я. Основними проблемами, що мають бути вирішені Українською державою засобами реалізації політики громадського здоров’я, що опирається на європейські принципи в цій сфері, є такі: трансформація системи підготовки фахівців у сфері громадського здоров’я на міждисциплінарній основі (епідеміологи, аналітики даних, соціальні працівники); забезпечення рівного доступу до медичних та профілактичних послуг, особливо для вразливих груп; ресурсне та фінансове забезпечення інституту громадського здоров’я; подолання опору з боку медичних установ, орієнтованих на клініко-центричну модель; розвиток цифрової інфраструктури громадського здоров’я.
Авторське право (c) 2025 Олександр Шутак (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Освітні грантові програми як інструмент освітньої дипломатії
У статті проаналізовано особливості розвитку освітніх грантових програм в Україні починаючи з 2014 року й до сьогодні. Проведено історичний екскурс до витоків освітніх грантових програм в Україні. Визначено, що освітня дипломатія стала важливою складовою зовнішньої політики України після Революції Гідності 2014 року, коли країна зіткнулася з необхідністю реформування не тільки політичних, економічних інститутів, а й освітньої сфери. Освітні грантові програми для державних службовців стали інструментом не лише для покращення управлінських процесів, але й для інтеграції України у європейські та міжнародні структури. Наведено приклади освітніх грантових програм, які орієнтовані на навчання державних службовців якісно новому державному адмініструванню. Особлива увага приділена учасникам міжнародних програм. Доведено, що залучення та реалізація освітніх грантових програмах сприяє не лише підвищенню рівня компетенцій державних службовців, а покращення рівня публічного адміністрування, зміцнення демократичних інститутів та міжнародних зв'язків в цілому.
Авторське право (c) 2025 Світлана Котляревська (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Зарубіжні практики взаємодії органів влади з громадськими організаціями: досвід CША
Співпраця між державними органами та громадськими організаціями являє собою динамічні та багатогранні відносини, які відіграють вирішальну роль у сучасному управлінні, соціальному забезпеченні та політичних інноваціях. Завдяки аналізу різних міжнародних моделей, включаючи досвід Сполучених Штатів, Європейського Союзу, Скандинавії, Канади та Австралії, стає очевидним, що такі партнерства є невід’ємною частиною вирішення складних суспільних проблем. Ця співпраця будується на передумові, що жоден окремий сектор — уряд, бізнес чи громадянське суспільство — не може повністю вирішити дедалі складніші проблеми, з якими стикається сучасне суспільство. Використовуючи унікальні переваги кожного сектору, уряди та громадські організації можуть працювати разом, щоб створити більш комплексні рішення. Однією з найважливіших переваг співпраці уряду та громадських організацій є підвищення ефективності державних програм. ГО часто мають глибокі зв’язки з місцевими громадами та добре спроможні зрозуміти та реагувати на потреби. Їхня близькість до суспільства дозволяє їм пропонувати індивідуальні заходи, які можуть доповнювати ширші урядові ініціативи. У таких випадках, як Сполучені Штати, де федеральні уряди та уряди штатів співпрацюють з громадськими організаціями над програмами охорони здоров’я та соціальних послуг, цей суспільний досвід виявився необхідним для створення більш відповідних та ефективних державних послуг.
Авторське право (c) 2025 Ірина Кіянка, Ігор Микуш, Юрій Пемпусь (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Новий нідерландський уряд: ультраправі амбіції проти європейських норм та законів
У статті здійснено аналіз політичних процесів у Нідерландах, де за результатами парламентських виборів, які відбулися 22 листопада 2023 р., найбільшу підтримку виборців отримала ультраправа «Партія свободи». Проте через низку умов та неможливість створити стійку коаліцію, після бурхливих переговорів, які тривали 175 днів, лідер партії Герт Уайлдерс був змушений не лише відмовитися від посади прем’єр-міністра, а й помітно змінити радикальну риторику стосовно таких питань як міграція, зелена політика, іслам тощо. Досліджені питання вимушеної корекції політичних переконань та ідеологічних принципів, яку провели лідери ультраправих сил після приходу до влади й участі у формуванні коаліційної більшості. Автор вважає, що подібна ситуація є ілюстрацією того, як радикальні та популістські ідеї демонструють свою ефективність під час виборчої кампанії, допомагаючи акумулювати протестні настрої та розширювати власну електоральну базу. Втім, чинні політичні системи, як у більшості європейських держав, так і Європейського Союзу в цілому, все ще зберігають достатню кількість інструментів впливу для протистояння поширенню праворадикальних настроїв. Підсумовуючи результати дослідження, автор наголошує на наявності в державах ЄС інструментів стримування радикальних позицій окремих політичних партій, які вимушені корегувати власну діяльність, враховуючи загальноприйняті правові положення та настрої в самому Євросоюзі.
Авторське право (c) 2025 Лев-Олександр Бондаренко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Трансформація українсько-угорських відносин в умовах російсько-української війни
У статті досліджуються процеси формування зовнішньо-політичних інтересів Угорщини у контексті війни між Україною та росією з врахуванням історичних, політичних, економічних та культурних традицій українсько-угорських відносин. Особливу увагу приділено питанню впливу геополітичної ситуації на двосторонні відносини, залежності Угорщини від російських енергоносіїв, а також ролі угорської національної меншини в Закарпатті. Проаналізовано політичну стратегію уряду Віктора Орбана, його балансування між обов’язками перед ЄС та НАТО і прагматичними зв’язками з росією. У роботі автор робить спробу охарактеризувати вплив політики офіційного Будапешта на стабільність у Центрально-Європейському регіоні та можливості для співпраці між двома країнами.
Нейтралітет як основа державності та зовнішньополітичного курсу Республіки Ірландія
Статтю присвячено аналізу феномена ірландського суверенітету як фундаменту державності та зовнішньополітичної стратегії Республіки Ірландія в контексті глобальних політичних трансформацій ХХ–ХХІ ст. Аргументовано, що політика нейтралітету Республіки Ірландія має багату історію. Вона допомагає країні уникати участі у військових конфліктах і впливає на міжнародні події. Ірландія не є членом військових союзів та угод про взаємну оборону, що дозволяє їй зберігати незалежність. ЄС і міжнародні партнери поважають суверенітет і нейтралітет Ірландії, що підтверджується юридичними гарантіями, наданими в 2009 р. Рішення Ірландії про нейтралітет було ухвалено після боротьби за незалежність і напружених відносин із Великою Британією. Прихильність нейтралітету не є постійною, і його значення продовжує переглядатися. Розширення участі Ірландії в миротворчих місіях та інтеграція в ЄС привернули увагу до її нейтралітету. Однак деякі аспекти інтеграції до ЄС викликають занепокоєння, особливо загальна зовнішня політика ЄС і політика безпеки. Показано, що з моменту свого виникнення ірландський нейтралітет є предметом дискусій і різних інтерпретацій. Ірландія традиційно дотримується політики нейтралітету, яка є історичною традицією, а не обов’язком, як у випадку з Австрією. Політика невтручання в міжнародні відносини сформувалася до створення Ірландської Республіки в 1948 р., коли Ірландія вийшла з Британської Співдружності. Це рішення було зумовлене прагненням ірландського народу уникнути участі в британських військових конфліктах, а також бажанням здобути незалежність і суверенітет від британського правління. Ірландський нейтралітет не закріплений у конституції і не має офіційного тлумачення, але він відчувається і є реальним. Після століть політичного гніту і репресій з боку Великої Британії ірландці прагнули незалежності та самовизначення. Ідея полягала в проведенні політики, відмінної від британської, щоб підкреслити унікальність країни. З початком Другої світової війни нейтралітет став асоціюватися з боротьбою за свободу. В умовах глобальних політичних трансформацій XXI ст. прихильники ідеї про неможливість збереження нейтралітету заявляють, що залученість Республіки Ірландія в міжнародні відносини виключає можливість збереження нейтралітету. Однак такий підхід не враховує мінливу геополітичну ситуацію і думку ірландців, які продовжують вважати свою країну нейтральною. Встановлено, що Республіка Ірландія бере активну участь у міжнародній політиці, будучи членом ООН і учасником програми НАТО «Партнерство заради миру». Вона дозволила США використовувати один зі своїх аеропортів для військових операцій в Іраку та Афганістані. Ірландські сили брали участь у миротворчих місіях ООН. Найбільш жваві дискусії стосуються взаємин Республіки Ірландія з ЄС. Доведено, що ірландці непокояться через втрату незалежності та нейтралітету, незважаючи на позитивне ставлення до членства в ЄС. Страх втрати суверенітету та нейтралітету впливає на громадську думку. Позиція більшості політиків змінилася, не збігаючись із громадською думкою. Останнім справжнім прихильником нейтралітету був І. де Валера, який представив цю концепцію як офіційну. Нині переважна більшість ірландців продовжує підтримувати нейтралітет.
Авторське право (c) 2025 Маріанна Марусинець (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Зовнішня політика та дипломатія КНР на Африканському континенті
Стаття присвячена дослідженню особливостей зовнішньої політики і дипломатії КНР на Африканському континенті. Предметом аналізу є найважливіші сфери китайсько-африканських відносин та перспективи їх розвитку у майбутньому. Зростаюча потреба в природних ресурсах внаслідок швидкого переходу Китаю до ринково орієнтованої економіки стимулювала Пекін у пошуках нових ринків збуту, а також джерел енергоресурсів, одним із яких став африканський континент. Китай розглядає Африку як невід’ємну частину фундаменту китайського наративу про неуніверсальність демократії. Пекін керується принципом невтручання у внутрішні справи країн Африки. Попри значне зростання впливу КНР на африканський континент на початку ХХІ століття, у Пекіну довгий час не було конкретного плану дій щодо країн Африки, а його діяльність обмежувалася комерційними проектами. Активізація обговорення африканського питання у дискурсі політичних лідерів Китаю дає можливість прогнозувати, що африканський напрямок зовнішньої політики КНР рухається в сторону подальшої інституалізації. В 2015-2017 роках було відчутне певне гальмування в розвитку китайсько-африканських стосунків, але початок торгових конфліктів між КНР та США внаслідок політики адміністрації Трампа стимулювали Пекін. З Пекінського саміту 2018 року можна зробити висновок, що Пекін врахував критику з боку Заходу та вніс у свою африканську політику корективи. Більше, ніж будь-коли раніше, Африка звучить у офіційному наративі як «основа фундаменту зовнішньої політики Китаю», орієнтованої на підтримку країн, що розвиваються. Будівництво цієї коаліції здійснюється не лише за рахунок економічних винагород, але і все частіше за допомогою м’якої сили у вигляді СМІ, освітніх програм та закладів по вихованню майбутніх африканських політичних еліт.
Авторське право (c) 2025 Віктор Глебов, Михайло Покась (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/