Медіафорум : аналітика, прогнози, інформаційний менеджмент
Журнал спеціалізується на дослідженні політичних процесів у суспільстві та питаннях міжнародних відносин. Тематика журналу спрямована на висвітлення результатів наукових досліджень з політичних наук, у тому числі на розкриття актуальних питань сучасного інформаційного суспільства, політичних комунікацій та медіаполітики, на яких акцентують свою увагу вчені Чернівецького національного університету та інших наукових установ та університетів України та Європейського Союзу.
Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича
Рецензія на: «Public Security», edited by Tomasz W.Grabowski, Ignatianum University in Cracow, 2023. 362 p.
Теоретико-методологічні виклики використання теорії ігор у моделюванні політичних процесів
У статті розглядаються основні теоретико-методологічні виклики, пов’язані із застосуванням теорії ігор у дослідженні політичних процесів. Значна увага приділяється проблемам множинності рівноваг, підвищенню складності та «бароковості» моделей, а також труднощам їх емпіричної перевірки. Крім того, аналізується роль інституційних чинників і неповної інформації, що ускладнюють формалізацію та прогнозування політичної поведінки. У статті зіставлено критичні позиції П’єра Аллана і Седріка Дюпона, Дональда Ґріна та Ієна Шапіро з підходами Кетрін Ленглуа і Ґерардо Мунка, які пропонують нові способи поєднання високого ступеня формалізації з емпіричною релевантністю. Особливий акцент зроблено на тому, як обмежена раціональність, культурні чинники й інституційні рамки впливають на моделювання внутрішніх і зовнішніх політичних процесів.
Імплементація європейських стандартів у формуванні національної політики громадського здоров’я України
Європейська інтеграція України стала тим стратегічним орієнтиром визначення пріоритетних напрямів державної політики, які передбачають необхідність модернізації. Одним з таких напрямів стала політика Української держави в сфері охорони здоров’я, яка передбачає, що в процесі адаптації до норм і стандартів ЄС відбувається трансформація організації медичної допомоги через практичне опанування парадигми громадського здоров’я. Дана парадигма включає профілактику, епіднагляд, просвітництво, захист прав людини та міжгалузеву співпрацю. Відповідно до європейської практики політика громадського здоров’я є міжсекторальною політикою, що потребує особливої уваги до інституційного та кадрового забезпечення Після підписання Угоди про асоціацію Україна розпочала трансформацію системи громадського здоров’я, розгортаючи процес законодавчої та інституційної гармонізації, в основу якої був покладений прийнятий в 2022 р. Закон України «Про систему громадського здоров’я» та створена координаційна структура Центр громадського здоров’я. Основними проблемами, що мають бути вирішені Українською державою засобами реалізації політики громадського здоров’я, що опирається на європейські принципи в цій сфері, є такі: трансформація системи підготовки фахівців у сфері громадського здоров’я на міждисциплінарній основі (епідеміологи, аналітики даних, соціальні працівники); забезпечення рівного доступу до медичних та профілактичних послуг, особливо для вразливих груп; ресурсне та фінансове забезпечення інституту громадського здоров’я; подолання опору з боку медичних установ, орієнтованих на клініко-центричну модель; розвиток цифрової інфраструктури громадського здоров’я.
Освітні грантові програми як інструмент освітньої дипломатії
У статті проаналізовано особливості розвитку освітніх грантових програм в Україні починаючи з 2014 року й до сьогодні. Проведено історичний екскурс до витоків освітніх грантових програм в Україні. Визначено, що освітня дипломатія стала важливою складовою зовнішньої політики України після Революції Гідності 2014 року, коли країна зіткнулася з необхідністю реформування не тільки політичних, економічних інститутів, а й освітньої сфери. Освітні грантові програми для державних службовців стали інструментом не лише для покращення управлінських процесів, але й для інтеграції України у європейські та міжнародні структури. Наведено приклади освітніх грантових програм, які орієнтовані на навчання державних службовців якісно новому державному адмініструванню. Особлива увага приділена учасникам міжнародних програм. Доведено, що залучення та реалізація освітніх грантових програмах сприяє не лише підвищенню рівня компетенцій державних службовців, а покращення рівня публічного адміністрування, зміцнення демократичних інститутів та міжнародних зв'язків в цілому.
Зарубіжні практики взаємодії органів влади з громадськими організаціями: досвід CША
Співпраця між державними органами та громадськими організаціями являє собою динамічні та багатогранні відносини, які відіграють вирішальну роль у сучасному управлінні, соціальному забезпеченні та політичних інноваціях. Завдяки аналізу різних міжнародних моделей, включаючи досвід Сполучених Штатів, Європейського Союзу, Скандинавії, Канади та Австралії, стає очевидним, що такі партнерства є невід’ємною частиною вирішення складних суспільних проблем. Ця співпраця будується на передумові, що жоден окремий сектор — уряд, бізнес чи громадянське суспільство — не може повністю вирішити дедалі складніші проблеми, з якими стикається сучасне суспільство. Використовуючи унікальні переваги кожного сектору, уряди та громадські організації можуть працювати разом, щоб створити більш комплексні рішення. Однією з найважливіших переваг співпраці уряду та громадських організацій є підвищення ефективності державних програм. ГО часто мають глибокі зв’язки з місцевими громадами та добре спроможні зрозуміти та реагувати на потреби. Їхня близькість до суспільства дозволяє їм пропонувати індивідуальні заходи, які можуть доповнювати ширші урядові ініціативи. У таких випадках, як Сполучені Штати, де федеральні уряди та уряди штатів співпрацюють з громадськими організаціями над програмами охорони здоров’я та соціальних послуг, цей суспільний досвід виявився необхідним для створення більш відповідних та ефективних державних послуг.
Новий нідерландський уряд: ультраправі амбіції проти європейських норм та законів
У статті здійснено аналіз політичних процесів у Нідерландах, де за результатами парламентських виборів, які відбулися 22 листопада 2023 р., найбільшу підтримку виборців отримала ультраправа «Партія свободи». Проте через низку умов та неможливість створити стійку коаліцію, після бурхливих переговорів, які тривали 175 днів, лідер партії Герт Уайлдерс був змушений не лише відмовитися від посади прем’єр-міністра, а й помітно змінити радикальну риторику стосовно таких питань як міграція, зелена політика, іслам тощо. Досліджені питання вимушеної корекції політичних переконань та ідеологічних принципів, яку провели лідери ультраправих сил після приходу до влади й участі у формуванні коаліційної більшості. Автор вважає, що подібна ситуація є ілюстрацією того, як радикальні та популістські ідеї демонструють свою ефективність під час виборчої кампанії, допомагаючи акумулювати протестні настрої та розширювати власну електоральну базу. Втім, чинні політичні системи, як у більшості європейських держав, так і Європейського Союзу в цілому, все ще зберігають достатню кількість інструментів впливу для протистояння поширенню праворадикальних настроїв. Підсумовуючи результати дослідження, автор наголошує на наявності в державах ЄС інструментів стримування радикальних позицій окремих політичних партій, які вимушені корегувати власну діяльність, враховуючи загальноприйняті правові положення та настрої в самому Євросоюзі.
Трансформація українсько-угорських відносин в умовах російсько-української війни
У статті досліджуються процеси формування зовнішньо-політичних інтересів Угорщини у контексті війни між Україною та росією з врахуванням історичних, політичних, економічних та культурних традицій українсько-угорських відносин. Особливу увагу приділено питанню впливу геополітичної ситуації на двосторонні відносини, залежності Угорщини від російських енергоносіїв, а також ролі угорської національної меншини в Закарпатті. Проаналізовано політичну стратегію уряду Віктора Орбана, його балансування між обов’язками перед ЄС та НАТО і прагматичними зв’язками з росією. У роботі автор робить спробу охарактеризувати вплив політики офіційного Будапешта на стабільність у Центрально-Європейському регіоні та можливості для співпраці між двома країнами.
Нейтралітет як основа державності та зовнішньополітичного курсу Республіки Ірландія
Статтю присвячено аналізу феномена ірландського суверенітету як фундаменту державності та зовнішньополітичної стратегії Республіки Ірландія в контексті глобальних політичних трансформацій ХХ–ХХІ ст. Аргументовано, що політика нейтралітету Республіки Ірландія має багату історію. Вона допомагає країні уникати участі у військових конфліктах і впливає на міжнародні події. Ірландія не є членом військових союзів та угод про взаємну оборону, що дозволяє їй зберігати незалежність. ЄС і міжнародні партнери поважають суверенітет і нейтралітет Ірландії, що підтверджується юридичними гарантіями, наданими в 2009 р. Рішення Ірландії про нейтралітет було ухвалено після боротьби за незалежність і напружених відносин із Великою Британією. Прихильність нейтралітету не є постійною, і його значення продовжує переглядатися. Розширення участі Ірландії в миротворчих місіях та інтеграція в ЄС привернули увагу до її нейтралітету. Однак деякі аспекти інтеграції до ЄС викликають занепокоєння, особливо загальна зовнішня політика ЄС і політика безпеки. Показано, що з моменту свого виникнення ірландський нейтралітет є предметом дискусій і різних інтерпретацій. Ірландія традиційно дотримується політики нейтралітету, яка є історичною традицією, а не обов’язком, як у випадку з Австрією. Політика невтручання в міжнародні відносини сформувалася до створення Ірландської Республіки в 1948 р., коли Ірландія вийшла з Британської Співдружності. Це рішення було зумовлене прагненням ірландського народу уникнути участі в британських військових конфліктах, а також бажанням здобути незалежність і суверенітет від британського правління. Ірландський нейтралітет не закріплений у конституції і не має офіційного тлумачення, але він відчувається і є реальним. Після століть політичного гніту і репресій з боку Великої Британії ірландці прагнули незалежності та самовизначення. Ідея полягала в проведенні політики, відмінної від британської, щоб підкреслити унікальність країни. З початком Другої світової війни нейтралітет став асоціюватися з боротьбою за свободу. В умовах глобальних політичних трансформацій XXI ст. прихильники ідеї про неможливість збереження нейтралітету заявляють, що залученість Республіки Ірландія в міжнародні відносини виключає можливість збереження нейтралітету. Однак такий підхід не враховує мінливу геополітичну ситуацію і думку ірландців, які продовжують вважати свою країну нейтральною. Встановлено, що Республіка Ірландія бере активну участь у міжнародній політиці, будучи членом ООН і учасником програми НАТО «Партнерство заради миру». Вона дозволила США використовувати один зі своїх аеропортів для військових операцій в Іраку та Афганістані. Ірландські сили брали участь у миротворчих місіях ООН. Найбільш жваві дискусії стосуються взаємин Республіки Ірландія з ЄС. Доведено, що ірландці непокояться через втрату незалежності та нейтралітету, незважаючи на позитивне ставлення до членства в ЄС. Страх втрати суверенітету та нейтралітету впливає на громадську думку. Позиція більшості політиків змінилася, не збігаючись із громадською думкою. Останнім справжнім прихильником нейтралітету був І. де Валера, який представив цю концепцію як офіційну. Нині переважна більшість ірландців продовжує підтримувати нейтралітет.
Зовнішня політика та дипломатія КНР на Африканському континенті
Стаття присвячена дослідженню особливостей зовнішньої політики і дипломатії КНР на Африканському континенті. Предметом аналізу є найважливіші сфери китайсько-африканських відносин та перспективи їх розвитку у майбутньому. Зростаюча потреба в природних ресурсах внаслідок швидкого переходу Китаю до ринково орієнтованої економіки стимулювала Пекін у пошуках нових ринків збуту, а також джерел енергоресурсів, одним із яких став африканський континент. Китай розглядає Африку як невід’ємну частину фундаменту китайського наративу про неуніверсальність демократії. Пекін керується принципом невтручання у внутрішні справи країн Африки. Попри значне зростання впливу КНР на африканський континент на початку ХХІ століття, у Пекіну довгий час не було конкретного плану дій щодо країн Африки, а його діяльність обмежувалася комерційними проектами. Активізація обговорення африканського питання у дискурсі політичних лідерів Китаю дає можливість прогнозувати, що африканський напрямок зовнішньої політики КНР рухається в сторону подальшої інституалізації. В 2015-2017 роках було відчутне певне гальмування в розвитку китайсько-африканських стосунків, але початок торгових конфліктів між КНР та США внаслідок політики адміністрації Трампа стимулювали Пекін. З Пекінського саміту 2018 року можна зробити висновок, що Пекін врахував критику з боку Заходу та вніс у свою африканську політику корективи. Більше, ніж будь-коли раніше, Африка звучить у офіційному наративі як «основа фундаменту зовнішньої політики Китаю», орієнтованої на підтримку країн, що розвиваються. Будівництво цієї коаліції здійснюється не лише за рахунок економічних винагород, але і все частіше за допомогою м’якої сили у вигляді СМІ, освітніх програм та закладів по вихованню майбутніх африканських політичних еліт.
Позиція влади Тайваню стосовно «тайванського питання»: ретроспективний аналіз
У статті розглянуто період перебування при владі у Тайвані президента Чан Кайші. Зазначено, що для цього періоду характерним була однопартійна диктатура, якій тривалий час вдавалося забезпечувати відносну стабільність свого режиму. Зауважено, що наступник Янь Цзягань зіштовхнувся з викликами у формі швидких дипломатичних втрат: дедалі більше держав розривали дипломатичні відносини з Тайванем та встановлювали їх з Китайською Народною Республікою. Звернено увагу на те, що перебування Янь Цзягань на посаді президента багато хто сприймав як перехідний період, оскільки реальна влада дедалі більше зосереджувалась у Цзян Цзін-го, який обіймав посаду прем’єр-міністра під час президентства Янь Цзяганя та згодом офіційно замінив його у 1978 році. Зауважено на важливості рішення про скасування заборони на обіймання керівних посад в Гоміндані для членів партії, народжених на Тайвані. Вказано, що Лі Денхуей на початку свого президентства намагався створити основу для мирних відносин між сторонами Тайванської протоки, а тому відмовився від політики Чан Кайші щодо протидії комунізму та відновлення єдиної держави і також скасував визнання Комуністичної партії Китаю як повстанської організації. Розглянуто позицію щодо «тайванського питання» Чень Шуйбяня, який не визнавав «Консенсус 1992 року», а також формулювання, що стосувалися «єдиного Китаю». Зауважено, що Чень Шуйбянь – перший президент Тайваню, який перебував при владі 2 терміни поспіль протягом 2000-2008 років та був обраний шляхом прямих виборів. Визначено, що потепління у відносинах між Гомінданом та КПК під час перебування при владі Ма Їнцзю викликали занепокоєння в Демократичної прогресивної партії та значної частини тайванців, що у результаті призвело до протестів у 2014 році під назвою «Рух соняшників». Зауважено, що Цай Інвень публічно заперечувала існування «Консенсусу 1992 року», на відміну від свого попередника від партії Гоміндан Ма Їнцзю. Згадано про парламентські вибори у Тайвані у 2024 році, на яких кількість місць Демократичної прогресивної партії в парламенті знизилася, і вона тепер не має більшості, що ускладнює втілення передвиборної програми Лай Цінде, яка значною мірою стала продовженням політики Цай Інвень.
Саудівсько-ізраїльський конфлікт: сучасний стан та сценарії врегулювання
У статті проаналізовано витоки і реальний стан саудівсько-ізраїльських відносин, окреслено можливі сценарії вирішення саудівсько-ізраїльського конфлікту. Показано, що конфлікт між Саудівською Аравією та Ізраїлем має глибоке історичне коріння та складну структуру. Основною причиною конфлікту та розбіжностей є палестинське питання, вирішення якого Саудівська Аравія постійного тримає в полі зору, захищаючи права палестинського народу та наполягаючи на створенні незалежної держави. Окремо вказано, що геополітичне суперництво між державами, їхні різні союзи та альянси, а також економічна конкуренція за вплив у регіоні додатково ускладнюють взаємодію між Саудівською Аравією та Ізраїлем. Історичні фактори, такі як арабо-ізраїльські війни та незавершені мирні ініціативи, продовжують бути причиною суперечок на шляху до стабільних відносин. Наголошується, що в ході дипломатичних маневрів Сполучених Штатів було докладено значних зусиль для пожвавлення діалогу щодо нормалізації відносин між Саудівською Аравією та Ізраїлем. Та, не слід ігнорувати виклики в саудівсько-ізраїльських відносинах, враховуючи потенційну негативну реакцію з боку саудівського суспільства та інших арабських країн через емоційні та історичні зв’язки з палестинським питанням. SWOT-аналіз сильних і слабких сторін сучасних саудівсько-ізраїльських відносин засвідчив, що їхня нормалізація має значний потенціал до позитивних змін, як в економічній, політичній, так і в безпековій сферах. Можливості для покращення відносин включають залучення європейських інвестицій, що може бути спричинене позитивною реакцією міжнародної спільноти на нормалізацію відносин. За допомогою сценарного методу зроблено спробу передбачити три майбутні сценарії розвитку саудівсько-ізраїльських відносин: оптимістичний – повна нормалізація відносин, що може відбутись за посередництва та підтримки США; пecимicтичний cцeнaрiй, за яким передбачається підірвати нормалізацію втручанням Ірану, Ісламська Республіка намагається створити вісь зла, що протистоятиме західному світу, особливо США; реалістичний сценарій, коли нормалізація може мати формальний характер, тобто докладається мінімум дипломатичних зусиль обох країн, відбувається часткова нормалізація відносин, що включає економічну співпрацю та гарантії безпеки.
Гуманітарна допомога Україні з боку Польщі в умовах повномасштабної російської агресії
Російська повномасштабна агресія проти України суттєво вплинула на характер і динаміку відносин України на регіональному та глобальному рівні. Особливе місце зайняло співробітництво України з сусідніми державами. Відносини між Україною та Республікою Польщею займають тут чільне місце. Польща на найвищому міжнародному рівні стратегічного партнерства підтримала Україну, виступила з різким засудженням російської агресії та приєдналася до антиросійських політичних і економічних санкцій з боку міжнародним співтовариством. Важливе значення мають українсько-польські політичні, дипломатичні, економічні, фінансові, військово-технічні відносини і питання гуманітарного співробітництва. Гуманітарна допомога Україні з боку Польщі в умовах відкритої російської збройної агресії становить безпосередній предмет дослідження. Ця допомога польської держави і суспільства набула вагомого значення для українських біженців і подолання гуманітарної кризи в Україні. Після 24 лютого 2022 р. Польща відкрила свої кордони для українців, які були змушені тікати від війни. Загалом з України виїхало понад 6,7 млн українських біженців, понад 1,7 млн. отримали постійний притулок у Польщі, матеріальну і медичну допомогу. Польський уряд швидко відреагував на гуманітарну кризу і розгорнув систему прийому та розміщення біженців. Важлива роль у наданні притулку українським біженцям належить польським громадським організаціям та волонтерським рухам: вони стали ключовими учасниками процесу організації проживання, транспортування, догляду та інтеграції іммігрантів у польське суспільство. Однією з найважливіших ініціатив польського держави й суспільства в наданні гуманітарної допомоги Україні стала широкомасштабна кампанія зі збору коштів і ресурсів. Загалом за понад три роки повномасштабної війни Україна отримала від Польщі понад 100 млрд злотих гуманітарної, фінансової і військової допомоги. Ця допомога є виявом солідарності поляків з українським народом у боротьбі проти російської агресії.
Феномен міжнародної кліматичної дезінформації: політологічний та психологічний погляд
У статті зміни клімату позиціонуються як критично важлива сфера не лише національної, але й міжнародної політики, що стає дедалі більш вразливою до зовнішнього втручання. Тут розглядається дезінформація щодо кліматичних змін, що поширюється на міжнародну взаємодію країн. Аналізуючи концептуальні рамки іноземного впливу та втручання, авторки досліджують підходи до співвідношення цих термінів, роблячи низку висновків. Зокрема, у контексті кліматичної дезінформації доречно розрізняти іноземні втручання та вплив. Втручання розглядається як спотворення реальності, розкол суспільств і послаблення демократії, вплив – як негативне чи позитивне явище. Перше вбачає в ньому інформаційну зброю проти геополітичних противників, друге – здатність трансформувати зовнішній вплив у джерело розвитку, а не загроз. Зазначається присутність у науковому обігу двох термінів – міжнародна або іноземна (зовнішня) кліматична дезінформація, проте віддається перевага першому – міжнародна кліматична дезінформація. Характеризуючи психологічні механізми поширення кліматичної дезінформації, звертається увага, що вони діють загалом однаково, незалежно від того, чи є дезінформатор міжнародний чи внутрішній. Акцентується увага на ролі когнітивних упереджень, емоційних маніпуляцій, риторичних стратегій та логічних помилок, прямих атак на науковців і наукові установи, що нерідко супроводжується стереотипами демонізації або дегуманізації. Протидія психологічному впливу міжнародної кліматичної дезінформації потребує особливої уваги до проблеми когнітивного (психологічного) щеплення.
Вплив цифрової дезінформації на перебіг російсько-української війни
У статті аналізується вплив цифрової дезінформації на перебіг російсько-української війни як одного з ключових інструментів сучасної гібридної війни. Розглядаються основні етапи еволюції дезінформаційних кампаній з 2014 року до 2025 року, з особливою увагою до періоду після повномасштабного вторгнення Росії в Україну. Підкреслюється, як фейкові новини, маніпуляції в соціальних мережах, deepfake, штучний інтелект та інші цифрові технології використовуються для деморалізації українського суспільства, підриву довіри до державних інституцій, дестабілізації внутрішньої ситуації та впливу на міжнародну громадську думку. Розглядаються приклади масштабних інформаційних операцій та кіберінцидентів, які супроводжували дезінформаційні кампанії, зокрема атаки на «Київстар», державні реєстри та транспортну інфраструктуру. Аналізується протидія з боку українських і міжнародних акторів, зокрема ЄС та США, а також важливість посилення цифрової стійкості. Стаття демонструє, що цифрова дезінформація стала однією з визначальних стратегій у війні Росії проти України.
Картографування території цифрової війни: бібліометричний аналіз російської пропаганди під час збройних конфліктів
У все більш взаємопов՚язаній світовій комунікації розвиток соціальних медіа змінив ландшафт поширення інформації та публічного дискурсу. На тлі загострення геополітичної напруженості, особливо під час таких конфліктів, як російсько-українська війна, Інтернет став потужним інструментом як пропаганди, так і контрпропаганди, впливаючи на сприйняття та поведінку в глобальному масштабі. У цьому дослідженні проведено бібліометричний аналіз академічної літератури, присвяченої російській цифровій пропаганді в умовах війни. Основні цілі подвійні: по-перше, визначити важливі теми, що є центральними для сучасних наукових дискусій, і взаємозв'язки між цими темами; По-друге, з'ясувати, які академічні джерела отримали найбільшу кількість цитувань, і виділити найновіший науковий внесок у цій галузі. Загалом було проаналізовано 707 наукових публікацій, джерелами яких є Journal Citation Reports (JCR). Використовуючи бібліометричні методи, включно з аналізом цитувань та тематичним картографуванням, ми окреслюємо ландшафт досліджень, пов'язаних із російською цифровою пропагандою під час війни. Результати дослідження розкривають багатогранний дискурс, що охоплює питання дезінформації, психологічних ефектів та наративів національної ідентичності. Крім того, аналіз визначає ключові наукові джерела, які сформували цей діалог, і висвітлює нові тенденції, які можуть спрямовувати майбутні дослідження. Загалом, це дослідження має на меті покращити розуміння складної динаміки, що відбувається в російській цифровій пропаганді, тим самим надаючи цінну інформацію як науковцям, так і практикам. Систематично вивчаючи цю важливу сферу досліджень, ми сподіваємося інформувати майбутні запити та сприяти більш тонкому розумінню наслідків цифрової пропаганди в сучасних сценаріях конфлікту.
Стратегічна підтримка України Великою Британією в умовах протидії російській агресії
У статті проаналізовано стратегічну підтримку України з боку Великої Британії в умовах багаторічної російської агресії. Особливу увагу приділено комплексному дослідженню політичних, інституційних та ціннісних чинників, що формують британську зовнішню політику щодо України. Окремо розглянуто військово-політичну допомогу у контексті імплементації доктрини Global Britain. Зокрема висвітлено особливу роль Великої Британії як «геополітичного модератора» мобілізації євроатлантичної підтримки України у протидії агресії РФ.
Національні інтереси України як основа протидії російській агресії
У статті здійснений аналіз формування національних інтересів і цінностей та їхнього суспільного усвідомлення у період Незалежності України. Зазначається, що дослідження українських національних інтересів й цінностей та їхнього суспільного усвідомлення у період Незалежності є досить актуальним і доречним у межах розробки як теоретико-методологічних проблем, так і прикладних завдань вітчизняної політології на сучасному етапі розвитку українського суспільства. Категорія «національні інтереси» у вітчизняній політичній науці поки що не отримала достатнього наукового висвітлення. Тому здійснюється теоретичний аналіз категорії «національні інтереси», а також аналіз проблем їхнього формування й усвідомлення в умовах державної Незалежності України. Актуалізація проблеми українських національних інтересів обумовлена утвердженням та укріпленням Української державності, усталенням національної свідомості українського народу. Розглядається категоріальний апарат проблематики національних інтересів і цінностей. Робиться висновок, що сьогодні головним національним інтересом України є боротьба за державну незалежність проти неоколоніальних амбіцій росії, обстоювання свого права на власний політичний розвиток. Національні інтереси – це життєві інтереси народу, що відображають прагнення громадян до забезпечення стабільного та сталого розвитку суспільства та мінімізації соціальних загроз.
Російська історична політика в Німеччині 2020: пам՚ять про Другу світову війну як аргумент
У цій науковій тезі автор розглядає як тенденцію тему русифікації радянської воєнної історії у контексті розгортання сучасної російської пропаганди. Адже саме історична пам՚ять також стала конститу тивним елементом особливих німецько-російських відносин у 90-і роки і на початку 2000 -них років. Однак останніми роками російська політика історії більше не може бути узгоджена з німецьким розумінням історичної правди та академічної свободи. Проаналізовані деякі аспекти наративу В.Путіна 2020 року, який був присвячений 75-річниці завершення Другої світової війни. Він змальовує гармонійну картину альянсу між трьома союзниками – США, Великою Британією та СССР – під час війни та у повоєнний період. Політичний намір цього тексту стає зрозумілим: 5 держав з правом вето у Раді Безпеки ООН мають працювати разом над формуванням світового порядку ХХІ століття. Однак автор матеріалу робить невтішний висновок щодо путінської політики пам՚яті – сучасна жорстока агресивна війна Росії в Україні, а також інші довгострокові виклики як зміна клімату, міграція, втеча та пандемії, що виникли в результаті цього, навряд чи можуть взяти під контроль дві чи три великі держави. Це вимагає взаємодії всієї світової спільноти, в якій Європа й, звичайно, Україна повинні відігравати важливу роль.
Російський вплив у Сполучених Штатах Америки
У запропонованій статті автор розглядає джерела та політичні наслідки американської сприйнятливості стосовно розгорнутої зокрема у США путінської розгалуженої пропаганди. Підкреслено, що певного впливу на громадську думку набувають інформаційні акції у ЗМК, у політичних організаціїях та у консервативних релігійних колах. Цікавішим, на думку дослідника, є питання, чому багато американців стали сприйнятливими до тем російської пропаганди в останні роки. Особлива увага звертається на найбільш ефективні антиукраїнські теми, котрі зокрема вплинули на настрої серед республіканців. Таких тем було чотири – передусім це грошова складова допомоги США Україні. По-друге, у медіа дискутується питання що Україна не підтримує релігійну свободу, проте саме РФ виступає є захисницею християнства та традиціоналізму. Третьою темою є підтримувані багатьма республіканцями антиглобальні настрої та дії. Україна, як відомо, має політичний намір вступити до ЄС. А головними «страшилками» консервативного світогляду у США є Європейський Союз та Всесвітній економічний форум. І, насамкінець, четвертою темою є «переворот» 2014 року: у свідомості американських консерваторів – це перетворення Революції Гідності на «переворот» проти демократично обраного Віктора Януковича, спонсорований Державним департаментом доби Обами. Як вважає автор, сьогодні слід зосередити матеріальні можливості й психологічні зусилля щоби виробити потенційні контрстратегії небезпекам і викликам сучасної психологічної війни. У цьому контексті мистецтво також може зіграти певну роль у тому, щоб зробити американців менш сприйнятливими до тем російської пропаганди. Блискучий документальний фільм про Революцію Гідності «Зима у вогні» був створений десять років тому і може бути знову представлений зацікавленій публіці. Прихильникам України варто зробити наголос на базовій політичній цінності – національному суверенітеті. Вряд чи будь-яка американська адміністрація зможе всидіти на 2-х стільцях – одночасно підтримувати принцип національної незалежності і поблажливо ставитися до неоімперіалістичних цілей у російсько-українській війні.
Генеративні ШІ-технології як інструмент контрнаративів російській пропаганді
У статті досліджено можливості використання генеративних технологій штучного інтелекту як інструменту контрнаративної боротьби з російською пропагандою в умовах повномасштабної війни. Проаналізовано методологічні підходи до вивчення ШІ у сфері міжнародних комунікацій, визначено характерні риси інформаційної війни як середовища для експлуатації генеративного ШІ. Особливу увагу приділено практикам українських державних та громадських ініціатив, які використовують генеративні ШІ для створення фактологічних, емоційно релевантних та мультимодальних контрнаративів. У роботі висвітлено етичні та правові обмеження такого використання, зокрема ризики втрати довіри, проблеми прозорості алгоритмів і межі легітимної інформаційної оборони. Запропоновано перспективи подальших досліджень у сфері регулювання, стратегічної комунікації та розвитку алгоритмічного довір’я в демократичних суспільствах.
Еволюція російських дезінформаційних стратегій у контексті російсько-української війни (2022–2025)
У cтатті проаналізовано еволюцію стратегій російської дезінформації під час повномасштабної російсько-української війни у період з 2022 по 2025 роки, з акцентом на ключові етапи, методи впливу та адаптивний характер пропаганди в умовах гібридної війни. Показано, як Російська Федерація системно трансформувала свої кампанії дезінформації від традиційних наративів радянського зразка до складних операцій, заснованих на використанні новітніх технологій, спрямованих як на внутрішню, так і на міжнародну аудиторію. У статті також розглянуто вплив важливих геополітичних подій, зокрема обрання Д. Трампа на пост президента США у 2025 році, що використовується російськими акторами для посилення сумнівів щодо єдності. У дослідженні простежується посилення фейкових наративів, використання дипфейків та контенту, створеного штучним інтелектом, а також координація цих заходів із кібератаками та психологічними операціями для дестабілізації українського суспільства та послаблення підтримки Заходу. Особлива увага приділяється проактивним контрзаходам України, зокрема швидкій перевірці фактів, стратегічним комунікаціям, превентивному викриттю запланованих маніпуляцій та підвищенню стійкості громадян через розвиток цифрової грамотності та залучення громад. У статті також досліджується роль соціальних мереж, фабрик тролів і бот-мереж у поширенні фейкових новин та наголошується на необхідності тіснішої співпраці між урядами, громадянським суспільством і технологічними компаніями для протидії поширенню неправдивої інформації. Крім того, підкреслюється важливість міжнародного співробітництва для викриття та санкціонування державної пропаганди, особливо у форматах ЄС та ООН. Висновки демонструють, що російсько-українська війна стала випробувальним полігоном сучасної інформаційної війни, де адаптивні тактики та стійке суспільство є так само важливими, як і військова сила.
Дискредитація як інструмент руйнування державності: російські практики гібридної війни проти України
Матеріали статті віддзеркалюють основні положення доповіді авторки на Міжнародній конференції 11 квітня 2025 року і присвячені аналізу дискредитації як ключового інструменту гібридної війни в умовах світ-системних трансформацій ХХІ сторіч. Автор підкреслює, що в умовах активних військових конфліктів зростає роль національних держав, у той час, як роль міжнародних організацій, на кшталт ООН падає. Особлива увага звернена на російську дискредитаційну політику щодо України, зокрема її практики початку 1990-х років, коли розгорнута Росією теза про «український фашизм» призвела до спотворення уявлення світового співтовариства про Україну, поширення настроїв недовіри та посиленого політичного тиску на нашу державу для відмови від ядерної зброї. Авторка підкреслює, що системний аналіз медіапростору та російської політичної активності є ключовим для розуміння істинних цілей Кремля та формування ефективно протидії його інформаційно-психологічному впливу не лише в Україні, але й в інших регіонах світу.
Матеріали статті відображають базові положення виступу автора на Міжнародній науково-практичній конференції (Чернівці, 11 квітня 2025 р.), на якій обговорювалися проблеми протидії російським інформаційно-психологічним впливам у контексті повномасштабної російсько-української війни. Дипломат зокрема детально аналізує еволюцію суспільних настроїв в інших країнах – від беззастережної підтримки України у цій війні до певної «втоми» у деяких з них від довготривалого протистояння. Однак підкреслена думка, що російська перемога відкриває епоху нового імперіалізму. Україні сьогодні слід вибудовувати правильну й вивірену стратегічну комунікацію як з Заходом, так і з росією. Враховуючи розмах втрат у цій війні і глибину історичної травми, як вважає автор, на людському рівні відносини України та росії ще довго будуть відносинами ресентименту, помсти, вендети. Щодо ЄС, нам слід зробити так, щоби дух Європи став і духом України. Робиться висновок: Україна має вистояти – і тоді разом з нею вистоїть ліберальний світовий порядок, який подарував світу безпрецедентну смугу миру, економічного зростання, гуманізму, скасованих кордонів та технологічних проривів у медичній, енергетичній, комунікаційній сферах. Путінізм як іделогія і практика неоімперіалізму має зазнати нищівної поразки.
Про необхідність створення в суспільстві нової інноваційної культури в медіасфері
У статті автор досліджує важливі питання у сфері розвитку новітніх інформаційно-комунікаційних технологій (ІКТ). Зокрема детально аналізуються процеси соціалізації і комунікації людини і різноманітних форм її організації в цифровому середовищі. Докорінне реформування всіх систем освіти, обліку і комунікації громадян у «цифрову добу» має призвести до переосмислення усього стилю суспільно-політичного життя у ХХІ столітті, а також до формування нової свідомості громадян щодо інноваційного мислення та відповідальності в роботі з інформацією. Автор констатує, що у новій ситуації створення навіть досконалих правових норм і процедур стає не просто мрією, а умовою виживання України як держави. За таких умов запорукою вирішення владною елітою країни світоглядних проблем щодо інноваційного розвитку стає розуміння прав власності на такі феномени як інформація та інформаційні ресурси.
Соціальні медіа у президентській виборчій кампанії США 2020 року
Демократія базується на здатності проводити чесні вибори, вільні від будь-яких форм втручання чи маніпуляцій. Сьогодні у світі спостерігається процес активного залучення соціальних мереж у різні сфери життя. Їх стали активно використовувати для спотворення громадської думки. Зокрема, ми бачимо зростання використання соціальних мереж в політиці, наприклад під час президентських виборів у США 2020 року. Присутність у соціальних мережах дозволяє нам говорити про можливий їх потенціал зміни певних демократичних принципів. Ця стаття є елементом дослідження використання соціальних медіа в демократичних процесах Сполучених Штатах Америки. Особливу увагу приділяється президентській виборчій кампанії 2020 року. У роботі доведено, що соціальні медіа відіграють важливу роль у демократії Сполучених Штатів, зокрема під час президентських виборів у США 2020 року. Соціальні медіа, з їх недоліками та перевагами, значною мірою вплинули на результат виборів, насамперед збільшенню залученості громадськості та активізації політичної участі виборців. З іншого боку, соціальні медіа також викликали суспільну поляризацію в США та відкрили можливості для іноземного втручання. До виборів у США 2020 року іноземне втручання було відносно низьким, тому воно не мало достатнього впливу на результати виборів. Трамп і Байден стали двома кандидатами, які розуміли цей потенціал соціальних мереж і прагнули залучити виборців кожен у свій спосіб. Завдяки правильно структурованій стратегії Байден зміг досягти глибшої взаємодії через численні взаємодії в соціальних мережах. У результаті Байден переміг на виборах, зокрема і завдяки активному залученню соціальних мереж.
президентська виборча кампанія 2020 року
Феномен ностальгії в країнах Центральної та Східної Європи: досвід чи виклик посткомуністичних трансформацій?
У статті досліджується феномен ностальгії за соціалістичним минулим у посткомуністичних суспільствах Центральної та Східної Європи, зокрема через аналіз роману «Часосховище» Ґеорґі Ґосподінова. Автор враховує значення індивідуальної та колективної пам’яті, акцентуючи на тому, як література відображає соціокультурні виклики, пов’язані з минулим. Особливу увагу приділено взаємозв’язку матеріальних і нематеріальних форм пам’яті, які досліджували Моріс Альбвакс і Пол Коннертон. Показано, що реконструкція минулого через ритуали, символи та фізичні об’єкти впливає на формування суспільних наративів. Результати дослідження свідчать, що ностальгія за минулим часто стає інструментом маніпуляції, зокрема у політичній та культурній сферах. У статті також аналізується вплив сучасних культурних і політичних процесів на розвиток пам’яті, зокрема в контексті використання медійних інструментів для створення ідеалізованих образів минулого. Акцентовано на ризиках, які несе втеча у «комфортні» періоди історії, та на значенні критичного осмислення минулого для уникнення соціальної амнезії. Автор пропонує міждисциплінарний підхід до аналізу проблематики пам’яті, використовуючи приклади літератури та культурних практик країн Центральної та Східної Європи, що сприяє розумінню сучасних суспільних трансформацій.
Релігійний чинник радянізації в Західній Україні
У статті розглядається процес знищення Української греко-католицької церкви радянською владою в західній Україні, а також репресивні дії щодо протестантських релігійних організацій. Радянське керівництво розглядало греко-католицьку церкву як потенційне джерело прозахідних політичних впливів та пропаганди. Щоб унеможливити такі процеси у майбутньому і не допустити загострення відносин вірян радянською владою, було вирішено здійснити ліквідацію УГКЦ. Цій церковній акції власті намагалися надати видимості церковних канонічних засад. Так виникла ініціатива деяких священників про входження УГКЦ до Російської православної церкви. У березні 1945 р. була підготовлена інструкція про ліквідацію греко-католицької церкви. В ній передбачалося створити Львівсько-Тернопільську православну єпархію, передати їй уніатський кафедральний собор у Львові, розгорнути місіонерську роботу серед віруючих греко-католиків, а головне – створити всередині греко-католицької церкви ініціативну групу, яка мала проголосити розрив з Ватиканом і закликати уніатське духовенство перейти на православ’я. Цю інструкцію затвердив особисто Й. Сталін. Роботу щодо ліквідації УГКЦ очолили ЦК КП (б) У та органи МДБ СРСР. За таких умов 28 травня 1945 р. у Львові була створена Центральна ініціативна група з возз’єднання греко-католицької церкви з православною. За підтримки партійно-державних органів та МДБ ініціативній групі за короткий час вдалося підпорядкувати собі більшість священиків. Станом на 1 січня 1946 р. уже 859 священиків з 1294 (тобто 66 %) підтримували її. 8-10 березня 1946 р. Центральна ініціативна група провела в кафедральному храмі св. Юра у Львові Собор УГКЦ. В цьому Соборі взяли участь 216 священиків і 19 мирян УГКЦ, делегація РПЦ. Львівський собор проголосив скасування Брестської унії 1596 р. та «возз’єднання» греко-католицької церкви з Російською православною. Уніатські церковні приходи були передані православній церкві. 590 греко-католицьких священиків відмовилось визнати рішення собору, 344 з них були заарештовані та засуджені. Не викликає сумніву, що львівський собор у березні 1946 р. не був канонічним, оскільки голова церкви та її єпископат не дали згоди на його проведення, а тим більше на прийняття ним будь-яких рішень. Неканонічність собору полягає також у тому, що на священників УГКЦ чинили неприхований тиск партійні структури та органи МДБ.
Опозиційна риторика в інформаційному просторі Молдови (березень‒квітень 2023)
Стаття присвячена проблемі вивчення молдовського інформаційного простору та провідних медіа, а також наративів російської пропаганди, які поширюються через засоби масової комунікації та нові медіа (телеграм-канали) молдовськими пропагандистами. Огляд та аналіз статей провідних каналів Молдови має на меті виокремити тональність риторики та головні наративи, які поширюють різні політичні сили, а також пропаганду російських пропагандистів у віртуальному просторі проросійських медіа щодо українців, України та російсько-української війни. Мета статті – дослідити та виокремити тематичні площини провідних молдовських медіа, дослідити риторику і тональність матеріалів статей. Методика дослідження: у статті використаний комплекс загальних і спеціальних методів: метод концептуального аналізу у визначенні окремих наративів, які присутні у статтях молдовських пропагандивних телеграм-каналів; компаративний аналіз у виокремленні наративів, які поширює молдовські та російські пропагандисти щодо образу українців, України та російсько-української війни серед пересічних громадян Молдови, а також синтез у виокремленні тематичних моделей молдовського інформаційного простору. Перекручування фактів, надмірна емоційність, засудження усього українського у проросійських молдовських медіа вивчені авторкою у науковій статті. Результати і висновки. Загальна характеристика інформаційного простору Молдови торкається, важливих для держави, тематичних площин: безпекове становище Молдови, офіційна мова, зовнішня і внутрішня політики, влада vs опозиція, економіка держави, пільги для населення і соціальний захист, російсько-українська війна, регіон Придністров’я. Телеграм-канали Молдови, які мають проросійську спрямованість поширювали відверту брехню про українців та російсько-українську війну. У статтях та повідомленнях цих телеграм-каналів наявні наративи, які мають негативний пропагандивний характер і створюють негативний образ України та українців у свідомості читачів каналу. Маніпулятивні матеріали про Україну, українців, ЗСУ, українських воїнів, українських політиків цих телеграм-каналів мають негативні образи, що підсвідомо діють на пересічних підписників цього каналу.
Особливості концептуалізації поняття дезінформація в сучасній політичній науці
В статті здійснений аналіз особливостей концептуалізації поняття дезінформація в сучасній політичній науці. Обґрунтовано, що неперервність сучасної геополітичної турбулентності спричинила зростання інтересу академічних спільнот до вивчення процесів вироблення та циркуляції дезінформації й принципів політики протидії поширенню дезінформаційних наративів. Здійснений аналіз довів неможливість створення уніфікованої теорії дезінформації, навіть в ситуації актуальної потреби посилення концептуальної точності. Однією з основних проблем, розв’язання якої сприятиме формуванню чіткого, але гнучкого концепту дезінформації, є проблема одночасного, а часом синонімічного, застосування низки категорій та понять через які описують емпіричний зріз дезінформації. Досягнення наукового консенсусу щодо вимірюваних характеристик дезінформації буде тим кроком, який наблизить можливість вироблення актуальних та застосовних в реальних політичних процесах моделей політики протидії дезінформації. Встановлено, що принциповим для сучасної політичної науки є визначення належного місця політичного та політично значимого контексту виникнення та поширення дезінформації.
Правові засади розвитку штучного інтелекту: європейський та американський досвід
У статті висвітлюється правове регулювання розвитку штучного інтелекту (ШІ) у Європейському Союзі та Сполучених Штатах Америки. Аналізуються ключові нормативно-правові акти, що визначають засади розвитку, впровадження та використання ШІ, а також забезпечення етичних стандартів і прав людини в цій сфері. Європейський підхід до регулювання штучного інтелекту базується на розробці комплексної нормативної бази, яка включає пропозицію «Акту про штучний інтелект» (AI Act), «Регламент Європейського парламенту та Ради (ЄС)», ініціативи щодо забезпечення прозорості алгоритмів і захисту персональних даних. Особливу увагу приділено категоризації ризиків використання ШІ та впровадженню механізмів контролю за його застосуванням. Основна мета полягає в забезпеченні безпеки та захисту прав людини, а також у недопущенні дискримінації та порушень приватності. Зі свого боку, правова система США ґрунтується на децентралізованому підході, який поєднує галузеве регулювання, етичні рекомендації та державні ініціативи щодо розвитку технологій. У США основною ініціативою є «Указ президента США щодо сприяння безпечному та надійному використанню штучного інтелекту», який був підписаний у 2023 році. Цей указ націлений на створення національних стандартів для безпечного і етичного розвитку ШІ, зокрема на підвищення прозорості та безпеки в застосуванні технологій, що використовуються в таких сферах, як охорона здоров'я, фінанси та правоохоронна діяльність. Також в США був представлений «План дій щодо Хартії прав штучного інтелекту», який містить принципи захисту прав людини в контексті використання ШІ. В основному документі акцентується увага на таких правах, як: право на прозорість і контроль за використанням персональних даних, право на безпеку і захист від шкоди, право на недискримінацію та право на приватність. При цьому особлива увага приділяється стимулюванню інновацій та саморегуляції індустрії. У статті також порівнюються підходи обох систем до врегулювання відповідальності за рішення, прийняті ШІ, захисту прав людини та забезпечення кібербезпеки. Водночас, у США правове регулювання ШІ більше акцентує увагу на сприянні інноваціям і розвитку технологій, з одночасним забезпеченням базових етичних норм і захисту прав громадян. Обидва підходи мають свої переваги та виклики: європейський підхід дає чіткіші та більш жорсткі стандарти, тоді як американський підхід дає більше простору для розвитку та гнучкості в застосуванні технологій.
наслідки використання штучного інтелекту