Медіафорум : аналітика, прогнози, інформаційний менеджмент
Журнал спеціалізується на дослідженні політичних процесів у суспільстві та питаннях міжнародних відносин. Тематика журналу спрямована на висвітлення результатів наукових досліджень з політичних наук, у тому числі на розкриття актуальних питань сучасного інформаційного суспільства, політичних комунікацій та медіаполітики, на яких акцентують свою увагу вчені Чернівецького національного університету та інших наукових установ та університетів України та Європейського Союзу.
Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича
Комунікативні технології конструювання політичної реальності
Стаття спрямована на теоретичне осмислення комунікативних технологій як системного механізму конструювання політичної реальності, а також на виявлення їх структури, функціональної логіки та ефективності в межах технологічного підходу до аналізу політичних процесів. Дослідження ґрунтується на технологічному підході, який розглядає політичні процеси як систему цілеспрямовано організованих інструментів впливу. Використано міждисциплінарний підхід із залученням теорій політичної комунікації, соціології та когнітивної психології для аналізу механізмів символічного впливу та конструювання смислів. Доведено, що комунікативні технології є цілісним, інституційно впорядкованим комплексом практик символічного впливу, які забезпечують продукування, відтворення та трансформацію політичної реальності через управління смислами, образами та колективними уявленнями. Їх ключовою характеристикою є ефективність як здатність досягати політичних результатів за мінімальних ресурсних витрат шляхом заміщення примусу символічним впливом, використання когнітивних структур аудиторії та самовідтворення смислів. Систематизовано основні комунікативні технології: репрезентативної обіцянки, політичного позиціонування, візуальної легітимації, невербального сигналізування, солідаризації, мобілізації очікувань, селективної видимості, емоційного резонансу, конструювання ролі представника та смислової натуралізації. Показано, що вони функціонують як взаємопов’язана система, яка забезпечує легітимацію влади, мобілізацію та стабілізацію політичного порядку. Комунікативні технології постають як фундаментальний механізм сучасної політики, у межах якого політична реальність формується як динамічний символічний конструкт. Їх ефективність визначається інтеграцією когнітивних, емоційних і символічних компонентів впливу. Водночас їх застосування пов’язане з ризиками маніпуляції, спрощення політичних процесів, афективної поляризації та втрати довіри.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Еволюція тихоокеанської політики США на початку ХХI століття: підходи до теми
У статті досліджено еволюцію тихоокеанської політики Сполучених Штатів Америки у 2000–2025 роках як один із центральних напрямів сучасної глобальної стратегії США. На основі офіційних документів Білого дому, Міністерства оборони, Державного департаменту, аналітичних матеріалів провідних американських дослідницьких центрів (Brookings Institution, RAND Corporation) і наукових праць М. Ґріна та Дж. Ная проаналізовано процес формування та трансформації американського бачення ролі Азійсько-Тихоокеанського регіону (АТР) у XXI столітті. Особливу увагу приділено порівнянню політичних курсів адміністрацій Дж. Буша-молодшого, Б. Обами, Д. Трампа та Дж. Байдена, їхньому внеску у формування концепції «Indo-Pacific». Визначено закономірності переходу від політики «engagement» до політики «strategic competition», закріпленої у «National Security Strategy» (2025) та «National Defense Strategy» (2026). Зроблено висновок, що еволюція американської тихоокеанської політики відображає зміщення глобального фокусу США на схід і формування Індо-Тихоокеанського регіону як ключового простору суперництва наддержав у XXI столітті.
Інформаційна політика авторитарних режимів у сучасному науковому дискурсі: аналіз сучасних досліджень
У статті здійснено систематизований огляд сучасних досліджень інформаційної політики новітніх авторитарних режимів, що трансформуються від класичних моделей насильницького контролю до витончених форм інформаційно орієнтованого управління. На основі праць С. Левіцькі та Д. Зіблатта, П. Креко, З. Ейнієді, Б. Розенфельда й Дж. Воллеса, Л. Гарбе та С. Мерц, Е. Лемона, А. Епплбом, а низки емпіричних досліджень російської та китайської дезінформації простежено, як пропаганда, дезінформація, цензура та цифровий нагляд перетворюються на ключові інструменти автократизації. Узагальнено концепції «спін-диктатури», «інформаційного авторитаризму», «глобальної війни знань», «цифрового авторитаризму» та «авторитарного інформаціоналізму», показано конвергенцію російських і китайських підходів до маніпулювання інформацією, а також експорт інформаційних практик як форми гібридної агресії. Окреслено вразливості демократичних режимів перед іноземними інформаційними впливами та окремі напрями протидії, що поєднують інституційні, технологічні й освітні інструменти.
Лінгвістичні мости глобальної дипломатії: роль перекладу у міжнародних відносинах
У сучасних міжнародних відносинах дипломатія дедалі виразніше постає як складний комунікативний процес, у межах якого мова виконує не лише інструментальну, а й конститутивну функцію, формуючи політичні смисли, легітимність та механізми інституційної інклюзії. У статті досліджується роль перекладу в глобальній дипломатії, який концептуалізується як форма політичної й лінгвістичної медіації, що забезпечує ефективну та відповідальну міжнародну комунікацію. Застосовуючи міждисциплінарний підхід, який поєднує теоретичні засади перекладознавства та міжнародних відносин, обґрунтовується теза про дипломатичного перекладача як незамінного медіатора дискурсу, чиї мовні, когнітивні та етичні рішення безпосередньо впливають на формування міжнародних наративів, політичне сприйняття та динаміку переговорних процесів. На основі аналізу наукових джерел і прикладів сучасної дипломатичної практики, зокрема в контексті комунікації між Україною, США та Європейським Союзом, показано, що дипломатична мова виходить за межі лексичної відповідності й охоплює тональність, фреймування та культурно-інституційні коди, які визначають ступінь представленості держави у багатосторонньому діалозі. Окрему увагу приділено трансформації професійної ролі дипломатичного перекладача в умовах зростаючої геополітичної напруги, політичної чутливості та комунікативної складності. Російсько-українська війна переконливо демонструє, що дипломатичний переклад виконує функцію стратегічного посередника, де навіть незначні на перший погляд мовні відмінності, між підтримкою та втручанням, мирними переговорами та переговорами про припинення вогню, гарантіями безпеки та тимчасовими домовленостями, мають глибокі наслідки для міжнародних відносин, громадської думки та переговорної динаміки. Наголошується, що перекладачі є посередниками не лише у передачі мовного змісту, а й у відтворенні політичних намірів, культурного контексту та дипломатичного фреймування, виступаючи ключовими учасниками формування послідовної, надійної та етично відповідальної комунікації між державами та міжнародними інституціями. Усвідомлення та ґрунтовний аналіз цих мовних нюансів є ключовою умовою для глибокого розуміння сучасних конфліктів і ефективної підготовки фахівців до діяльності в міжнародних структурах. Підсумовуючи, переклад розглядається як стратегічний ресурс міжнародних відносин і важливий чинник забезпечення стабільності, взаєморозуміння та ефективного глобального врядування. За умов ускладнення сучасних конфліктів та воєн, переходу комунікації в цифрове середовище та швидкого поширення інформації, майбутнє дипломатичного перекладу вимагатиме не лише мовної точності, а й технологічної грамотності, етичної проникливості та розвиненої міжкультурної компетентності, що позиціонує перекладачів як проактивних агентів міжнародного взаєморозуміння та дипломатії в умовах геополітичної напруги.
Механізми пропаганди в нацистській Німеччині крізь призму теорій масової комунікації
У статті досліджуються механізми пропаганди в нацистській Німеччині крізь призму теорій масової комунікації, зокрема її вплив на громадську думку та формування колективної свідомості. Пропаганда в нацистській Німеччині розвинулася як цілісна, інституціоналізована система масової комунікації, інтегрована у всі сфери суспільного життя. Її ефективність ґрунтувалася на централізації управління, контролі над медійним простором та цілеспрямованому психологічному впливі на аудиторію. Дослідження використовує моделі масової комунікації (Лассвелл), афективні концепції впливу, теорію фреймінгу, модель «магічної кулі», а також ідеї Лебона, Еллюля, Беньяміна та Арендт. Це дозволяє розглядати нацистську пропаганду як структурований комунікаційний процес, спрямований на формування когнітивних, емоційних і поведінкових моделей масової свідомості. Ключові механізми впливу включають повторюваність наративів, уніфікацію мовних і символічних форм, домінування емоційного над раціональним, фреймінг політичної реальності та конструювання образу «ворога». Ефективність пропаганди полягала не стільки у переконанні в об’єктивності повідомлень, скільки у створенні відчуття колективної приналежності та «очевидності» запропонованого світоустрою. Через емоційне залучення, ритуалізацію політики та використання масової культури пропаганда трансформувала індивідуальне сприйняття у колективний досвід, знижуючи критичне мислення та альтернативні інтерпретації. Дослідження показує, що багато механізмів нацистської пропаганди залишаються актуальними у сучасних інформаційних війнах і авторитарних медіасистемах. Переосмислення нацистської пропаганди крізь призму теорій масової комунікації дозволяє глибше зрозуміти природу масового впливу у тоталітарних і сучасних суспільствах, висвітлюючи організаційні та інституційні аспекти пропаганди, ключові стратегії та способи психологічного впливу, а також спадковість цих механізмів у сучасному медіа-середовищі.
Популістська виборча риторика у парламентських виборах Чехії 2025 року
Політичні лідери завжди мали особливу місію щодо реалізації своїх намірів в певний період. І це періоди були доленосними для суспільства, особливо у виборчих кампаніях. Найчастіше це відбулося в гострі періоди - війн, військових конфліктів, зміні політичних режимів. І звичайно, вагому роль при цьому відігравав популізм, який був присутній у політичній риториці еліти та її харизматичних лідерів. Однією з ключових рис феномену популізму слід вважати високий рівень персоналізації політичної діяльності, тісний зв’язок між поширенням та рівнем впливу популістського руху і особистістю його лідера. Ця особливість не є, звичайно, властивою винятково популізму, адже харизматичні лідери можуть висуватися на провідні позиції, обстоюючи системи цінностей, далекі від популізму будь-якого ґатунку – консервативні, наприклад, або ж зробити кар’єру у межах впливових організаційних структур з потужною традицією, приміром, таких, як церква. Проте для популістського руху харизматичне лідерство майже завжди є обов’язковим елементом. З іншого боку, в умовах відкритої, публічної політичної боротьби популістські прийоми та риторика постають сильним, а часом і необхідним інструментом. Вдалим кейсом є парламентські вибори у Чехії і застосування популістської риторики в час виборів 2025 року.
Політика Європейського Союзу у сфері медіаграмотності в умовах цифрових трансформацій та інформаційних викликів
У статті проаналізовано основні напрями політики Європейського Союзу у сфері розвитку медіаграмотності в умовах цифровізації та зростання інформаційних загроз. Визначено роль медіаграмотності як важливого елементу формування демократичної стійкості суспільства, розвитку критичного мислення та здатності громадян протидіяти дезінформації. Розглянуто нормативні та стратегічні документи ЄС, спрямовані на розвиток медіакомпетентності, зокрема директиву про аудіовізуальні медіапослуги, Кодекс поведінки щодо дезінформації, План дій з цифрової освіти, а також ініціативи у межах програм «Креативна Європа», «Цифрова Європа» та «Горизонт 2020». Окрему увагу приділено інтеграції медіаграмотності до освітніх програм, підготовці педагогів, розвитку цифрових компетентностей громадян та створенню умов для безпечного використання цифрових технологій. Проаналізовано міжнародні індекси медіаграмотності та досвід окремих європейських країн, зокрема Фінляндії, яка демонструє високі показники стійкості до дезінформації. Показано, що у 2020-х роках розвиток медіаграмотності тісно пов’язується з новими викликами, зокрема поширенням штучного інтелекту, алгоритмічних систем рекомендацій і deepfake-контенту. Наголошено на важливості формування комплексного підходу до розвитку медіаграмотності через поєднання освітніх, регуляторних і технологічних інструментів. Зроблено висновок, що політика Європейського Союзу спрямована на створення цілісної системи розвитку медіакомпетентності громадян, яка сприяє зміцненню інформаційної безпеки, підвищенню рівня цифрової культури та розвитку демократичних інституцій.
Дезінформація як фактор трансформації політичної системи: кількісний аналіз та роль штучного інтелекту
У статті досліджено дезінформацію як чинник трансформації політичної системи в умовах політичної комунікації та інформаційного протистояння. Обґрунтовано, що дезінформація функціонує не лише як сукупність оманливих повідомлень, а як системний інструмент впливу на громадську думку, довіру до інституцій, політичну поляризацію та демократичні процеси. Дослідження поєднує аналіз політичної комунікації з кількісними методами та інструментами штучного інтелекту. Показано подвійну роль ШІ: як засобу створення дипфейків, синтетичних наративів і автоматизованих операцій впливу, а також як інструмента виявлення маніпульованого контенту й класифікації дезінформаційних наративів. Доведено, що поєднання кількісного аналізу та ШІ розширює можливості політичних досліджень у вивченні впливу дезінформації на легітимність інституцій, політичну участь і функціонування демократії. Зроблено висновок, що дезінформація є не лише медійною, а й структурною проблемою, здатною трансформувати політичну систему, особливо в умовах війни, гібридних загроз та алгоритмічно опосередкованої комунікації.
Маркетингові стратегії для післявоєнного відновлення сільських територій в Україні: уроки міжнародного досвіду
Стаття присвячена виявленню пріоритетних маркетингових стратегій для ефективного поствоєнного відновлення сільських територій України у контексті аналізу міжнародного досвіду. Зазначено, що концепція «тематичного села» є вельми продуктивною для формування маркетингових стратегій для повоєнного відновлення сільських територій України, які перебували в зоні бойових дій або ж тих територій, що перебували під російською окупацією. Здійснено аналіз концепції «тематичного села», яка була успішно реалізована на практиці в окремих європейських країнах. Означена теорія, базуючись на ідеях, що виникли у середині ХХ ст., спрямована на відновлення та гармонійний розвиток сільських територій. Концепція «тематичного села» стає спільною і для органів влади, і для громади. Адже для формування «тематичності» села слід формувати відповідні управлінські та політичні технології на рівні владних інституцій. У перспективі «тематичні села» здатні зміцнювати спільну ідентичність мешканців, сприяти зростанню їхньої інтеграції у розбудові власної громади, детермінувати самоорганізацію спільноти. Тобто, важливим побічним ефектом від втілення «тематичного села» стає зміцнення демократичного ладу. Аргументовано, що у формуванні стратегій створення тематичних сіл для територій, що були фронтовими, або ж наближеними до лінії фронту, концепт мілітарності здатний стати базовим для їхнього позиціонування. Відповідно, для сільських територій України, що потерпали від впливу воєнних дій, маркетингові стратегії бажано формувати на основі мілітарної тематичності сіл. Важливо, що мілітарна тематичність може стати базовою унікальною конкурентною перевагою для більшості сільських територій, які зазнали впливу воєнних дій. Разом з тим, у маркетингових стратегіях для кожного окремого села ця мілітарна тематичність має доповнюватися унікальними місцевими специфічними ознаками, які б більш випукло позиціонували бренд території. Загалом, у поствоєнний період формування мілітарної тематичності на українських сільських територіях, які зазнали впливу війни, є оптимальною стратегією маркетингу.
Людський капітал та етнічна суб’єктність українців у європейському просторі: виклики міграційної політики в умовах війни та євроінтеграції
У статті досліджується трансформація етнічної суб’єктності та ідентичності українських вимушених мігрантів у країнах Європейського Союзу внаслідок повномасштабної війни. Проаналізовано перехід українського соціуму до стану «досягнутої ідентичності» та формування феномену «гібридної ідентичності», за якого інтеграція в європейський соціально-економічний простір поєднується зі збереженням політичної та культурної залученості в життя України. На основі концепції ліберального націоналізму та мультикультуралізму В. Кимлічки розмежовано процеси асиміляції та інклюзивної інтеграції. Через порівняльний аналіз міграційних політик Польщі й Німеччини виявлено інституційні ризики втрати українського людського капіталу (зокрема, через освітню асиміляцію та явище «brain waste»). Обґрунтовано необхідність концептуальної зміни державної міграційної політики: від неефективних спроб директивного повернення громадян до стратегії «циркуляції талантів», розвитку транснаціональних інституцій та інституціоналізації «цифрового громадянства» як передумов повоєнної відбудови та євроінтеграції України.
Концептуалізація транскордонних криз: особливості українсько-польських кризових комунікацій
Кризи транскордонного характеру позиціонуються як критично важлива сфера не лише національної, але й міжнародної політики. Загрози, що не визнають національних кордонів, є головною проблемою у транскордонних кризах та потребують не лише адміністративного узгодження, але й оперативності обміну інформацією, єдність позицій, довіри до офіційних джерел та боротьби з дезінформацією в мультинаціональному середовищі. Транскордонність руйнує усталені схеми управління, акцентуючи потребу у мережевих моделях взаємодії та комунікаційному вимірі згоди, відповідальності та довіри. Міжнародна взаємодія потребує відкритої та двобічної комунікації. Проте залишаються слабо вивченими специфічні методи комунікації для транскордонних криз та критерії оцінки їх результативності. Формування теоретичної бази для аналізу комунікацій у транскордонних кризах, визначення проблемних зон та інструментів сприяють злагодженості дій, зменшенню невизначеності та збереженню довіри громадськості. Цьому сприятиме дослідження транскордонної термінології, упорядкування комунікаційних проблем за типами криз та розробка практичних показників їхньої оцінки. Транскордонна криза стратегічно залежить від комунікації, оскільки вона визначає міждержавну координацію та готовність населення виконувати рекомендації. Основними комунікаційними викликами може бути фрагментація відповідальності, асинхронність рішень, мовні бар՚єри та поширення неправдивої інформації. Інструментами їх подолання є спільні протоколи обміну інформацією, системи раннього попередження та єдині алгоритми інформування. Двостороння комунікація скорочує розрив між інституційною логікою та очікуваннями населення. Емпіричний аналіз через кейс-стаді дозволить оцінити швидкість первинного повідомлення, узгодженість між сторонами та наявність практичних інструкцій.
Україна в третьому і четвертому роках війни
У цьому тексті автор аналізує ситуацію в Україні на третьому та четвертому році відкритого конфлікту з Росією. За вихідну точку він бере кілька причин з початку 90-х років, коли формувалася незалежна Україна, які мали вплив на подальші відносини з Російською Федерацією. Нагадування про ці кілька подій з взаємних відносин не має мемуарного характеру, а має на меті показати глибинні причини нинішнього конфлікту. Нинішня війна ведеться не через амбіції Путіна, а має глибше підґрунтя у сприйнятті сучасною Росією цієї колишньої великої радянської республіки, багатої на землю та людський капітал. У цьому контексті виступ Путіна на конференції в Мюнхені в 2007 році був «лише» гучним висловленням жалю і претензій на тлі розпаду СРСР, але це було не просто вираженням жалю, а цілеспрямованим вбиванням клина в союз НАТО. З початку незалежності України в країні зіштовхувалися різні соціальні моделі, які керувалися іншими принципами та різним рівнем участі в управлінні. Після 1991 року Україна та Росія підписували різні угоди та договори, але з боку Росії залишався тиск на наступні уряди України, щоб країна повернулася до колишньої зони впливу. Безперечним переломним моментом, також і для цього конфлікту, є повернення до влади Дональда Трампа. Його стиль ведення політики також позначається на військових діях. Ми маємо справу з перебудовою архітектури, створеної наприкінці Другої світової війни та модифікованої після Холодної війни. Незважаючи на війну, Україна останнім часом розпочала кілька економічних ініціатив, спрямованих на зміцнення економіки. Коли думаєш про це, на думку спадає конфлікт щодо українського зерна, що експортується за кордон, але є й інші події в економіці, які вказують на спроби впровадження кількох проектів, спрямованих на зміцнення української держави.
Інституціональна криза як загроза системі державного управління: безпековий аспект
У статті зроблено спробу комплексного аналізу проблеми негативного впливу інституціональної кризи на систему державного управління та безпекове середовище. Зазначено, що метою статті аналіз та теоретичне узагальнення інституціональної кризи як явища у контексті загрози для стабільного функціонування системи державного управління. Висвітлено основні теоретико-методологічні підходи дослідження каузальності та природи інституціональних криз: функціональний, системний, неоінституціональний та соціокультурний. Проаналізовано процес розвитку кризових ситуацій через послідовну зміну окремих фаз. Зауважено, що на особливості перебігу криз впливає специфіка політичного режиму. Стверджується, що кризи мають амбівалентний характер, який проявляється через деструктивний вплив на систему в цілому, і, водночас, дозволяють виявити її вразливі місця. Визначено основні прояви та ключові фактори виникнення інституціональних криз. Досліджено вплив інституціональних на національну безпеку держави. Заявлено, що проактивна стратегія стає запорукою витривалості та стійкості безпекового сектору держави, оскільки в сучасних умовах глобальної суспільно-політичної турбулентності національна безпека не може бути гарантована міжнародними інституціями. Проаналізовано фактори, що спричиняють виникнення інституціональних криз. Серед них: низька ефективність функціонування державних інститутів, поширення корупційних практик, економічні кризи та фінансова нестабільність, дисфункція механізмів підзвітності та контролю, крихкість інституціональних структур. Окреслено шляхи подолання інституціональних криз, зокрема, акцентовано увагу на ролі громадянського суспільства.
Політична участь і безпекові ризики інтернет-голосування в Україні в умовах воєнного стану
У статті досліджено інтернет-голосування як потенційний механізм забезпечення політичної участі в Україні в умовах воєнного стану. Повномасштабна війна істотно ускладнила доступ до традиційних виборчих процедур для військовослужбовців, внутрішньо переміщених осіб, громадян за кордоном та мешканців постраждалих територій, що актуалізує пошук альтернативних інструментів збереження інклюзивності виборчого процесу. Обґрунтовано, що інтернет-голосування здатне зменшувати просторові та організаційні бар’єри участі, однак водночас породжує серйозні безпекові ризики. До основних загроз віднесено кібервразливість інфраструктури, зовнішнє втручання, проблеми дистанційної ідентифікації виборців, ризики порушення таємниці голосування і підриву легітимності результатів. Показано, що в умовах війни довіра до цифрових виборів визначається не лише технологічною надійністю системи, а й інституційною стійкістю держави та рівнем суспільної довіри. Зроблено висновок, що можливе впровадження інтернет-голосування в Україні потребує поетапності, належного нормативного врегулювання, високого рівня кіберзахисту та попереднього тестування.
Євроатлантичний демократичний вибір України в контексті відносин з Європейським Союзом
У статті розглядається історія взаємин та актуальні проблеми взаємодії між Україною та ЄС у контексті прагнень повноцінного членства України у ЄС як однієї з базових цілей євроатлантичного вибору та спротиву російській агресії. Втілення у життя мети статті передбачає застосування різноманітних наукових методів, серед яких основними є історична ретроспектива, аналіз та індукція. Утворення валютного союзу та єдиного ринку сприяло тому, що Європейський Союз натепер перетворився на потужне макрорегіональне об’єднання розвинутих держав та самостійний геополітичний центр світового впливу. Для багатьох пострадянських республік, зокрема й для України, Європейський Союз є своєрідним магнітом, привабливим прикладом об’єднання ментально та цивілізаційно споріднених народів у політико-економічну спілку для більш ефективного вирішення завдань свого розвитку за умов нової інформаційної епохи. Європейський вибір України ґрунтується на життєво важливих інтересах та історичному прагненні українського народу бути невід’ємною частиною єдиної Європи. Від того, наскільки вчасно та ефективно вдасться створити дієвий механізм нейтралізації російської небезпеки залежить доля усього людства. Виходячи з цього, відносини між Україною та ЄС набувають стратегічного значення для збереження та розвитку усієї євроатлантичної цивілізації, адже в разі гіпотетичної невдачі ЗСУ в опорі російській армії з’являється реальна перспектива перенесення бойових дій на безпосередню територію країн Європейського Союзу. Україна щоб стати повноправним членом Європейського Союзу має побудувати у себе відповідну політичну модель парламентської республіки з децентралізованим унітаризмом.
Підготовка польського суспільства до потенційної кризи безпеки у відносинах між НАТО та Росією: вибрані аспекти
Темою статті є підготовка польського суспільства до потенційної кризи безпеки у відносинах між НАТО та Росією в контексті російсько-української війни. У першій частині обговорюються питання, пов'язані з підготовкою європейських держав до потенційного конфлікту з Російською Федерацією, на окремих прикладах, а потім переходять до дослідження цих питань на прикладі Польщі. Спочатку курс окреслює дії, вжиті в Польщі, та рівень готовності польського суспільства до збройного конфлікту, спираючись на результати опитування щодо цих питань. У наступній частині обговорюються проблеми, пов'язані з підготовкою укриттів та безпечних місць для цивільного населення у разі війни, а точніше, її відсутності. Враховуючи потенційну перспективу війни між країнами НАТО, ширшим Заходом та Російською Федерацією, це питання необхідно терміново вирішити, щоб уникнути несподіваного вторгнення Росії. Лекція завершується підсумком та рекомендаціями щодо дій, які необхідно вжити для підготовки держави та суспільства до можливої ​​оборони Польщі та Європи від варварства російської армії.
Реформування складових європейської регіональної системи безпеки: сучасний стан та перспективи
У статті досліджуються сучасні підходи до оцінювання рівня безпеки держав і регіонів в умовах трансформації міжнародного безпекового середовища. Проаналізовано основні міжнародні індекси – Global Peace Index, індекс якості життя Economist Intelligence Unit, індекс процвітання Legatum та індекс військової потужності Global Firepower – щодо їхніх методологічних особливостей, переваг та обмежень. Встановлено, що жоден із зазначених інструментів не відображає якісних параметрів сучасних збройних сил, зокрема ролі безпілотних авіаційних систем, засобів радіоелектронної боротьби та рівня бойового досвіду особового складу. Розглянуто зміну воєнно-політичної обстановки в Європі, зростання гібридних загроз з боку Російської Федерації та необхідність реформування архітектури регіональної безпеки. Обґрунтовано доцільність формування нових механізмів військово-політичного співробітництва та посилення оборонної взаємодії між європейськими державами. Проаналізовано роль України як ключового елемента системи безпеки континенту з огляду на набутий бойовий досвід, розвиток безпілотних технологій і здатність до адаптації сучасних засобів ведення збройної боротьби. Обґрунтовано висновок, що існуючі рейтингові системи потребують удосконалення з урахуванням нових чинників сучасної війни, а подальший розвиток європейської системи безпеки доцільно пов'язувати з формуванням інтегрованих збройних сил, у яких Україна відіграватиме ключову роль.
Ідентичність у контексті постколоніального досвіду
У статті здійснено теоретико-концептуальний аналіз ідентичності в контексті постколоніального досвіду як складного, динамічного та багаторівневого соціального процесу. Обґрунтовано тезу про те, що постколоніальність не є завершеним історичним етапом, а постає тривалим структурним станом, який визначає способи саморефлексії, символічного самовизначення та політичної суб’єктності суспільств, що перебували в умовах імперського домінування. Особливу увагу приділено аналізу механізмів інтеріоризації колоніальних наративів, ролі мови, колективної пам’яті та соціальної травми у формуванні ідентичнісних конфігурацій. Ідентичність розглядається не як стабільна сутність, а як процес постійних переговорів між конкуруючими наративами – національними, імперськими та глобальними. На прикладі українського кейсу показано, що постколоніальні суспільства здатні продукувати власні модернізаційні та символічні проєкти, які не зводяться до копіювання зовнішніх моделей. Доводиться, що українська національна ідентичність є теоретично репрезентативним матеріалом для глобальної інтелектуальної дискусії про множинність модерностей, межі універсалізму та альтернативні шляхи соціального розвитку.
Нова національна ідентичність сформована в умовах повномасштабного вторгнення – основа консолідації і стійкості українського суспільства
У статті розкрито актуальність процесу формування національної ідентичності; охарактеризовано основні етапи її розвитку у роки незалежності України; здійснено спробу проаналізувати та систематизувати погляди науковців на фактори, які впливали на розвиток національної ідентичності на різних етапах; охарактеризовано зміни та зрушення у національній ідентичності, що зумовлені повномасштабним російським вторгненням; розкрито роль утвердження національної ідентичності у процесі забезпечення консолідації та стійкості суспільства. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному аналізі та узагальненні основних тенденцій процесу формування національної ідентичності у роки незалежності України, особливо в період російського повномасштабного вторгнення. У роботі аналізується еволюція процесу формування нової національної ідентичності в Україні за роки незалежності пройшов певну еволюцію. Значна увага приділяється дослідженню знакових подій, що стали своєрідними каталізаторами змін серпневому путчу та грудневому референдуму 1991 р., Помаранчевій революції, Революції Гідності, агресії Росії 2014 р. та окупації Криму, повномасштабному російському вторгненню 2022 р. Варто підкреслити, що саме повномасштабне російське вторгнення зумовило суттєві/радикальні зміни та зрушення у світобаченні та національній ідентичності українців: посилення суспільної консолідації та прискорення процесу формування політичної нації; зростання рівня більш чіткого усвідомлення власної етнічної ідентичності; зміни в орієнтації на різні моделі культурних традицій; форсовану відмову від «радянського минулого», різкий спад ностальгії за СРСР; підкреслене відмежування від Росії практично у всіх сферах суспільного життя; появу нових героїв та символів, які консолідують суспільство і сприяють формуванню нової національної ідентичності; посилення горизонтальних суспільних зав’язків, що базуються на співробітництві та спільних цінностях; зростання у суспільстві потягу до євро- та євроатлантичної інтеграції та ін. Характерно, що практично кожна з цих змін у світобаченні українців засвідчує посилення єдності, монолітності та цілісності українського народу. Все це означає, що нині в умовах повномасштабного вторгнення в Україні відбувається важливий/визначальний етап у процесі формування нової національної ідентичності, яка має стати потужною основою консолідації та стійкості українського суспільства.
Людський фактор в кібербезпеці: кіберосвіта як системна відповідь на зростаючі загрози в цифровому просторі України та ЄС
Автор досліджує людський фактор як критичну вразливість сучасної системи кіберзахисту. Попри значні інвестиції в технічні аспекти цифрової безпеки, людський фактор залишається основною причиною успішних кібератак в Україні, ЄС і світі. Дані Verizon, Світового економічного форуму, CERT-UA та ENISA систематично підтверджують, що більшість кіберінцидентів пов’язані з помилковими діями людей та психологічними маніпуляціями. Фішинг та соціальна інженерія є основними способами, які зловмисники використовують для проникнення в інформаційні системи. Досвід України протягом останнього десятиліття – від кібератак у Криму 2014 року і атаки NotPetya 2017 року до інтенсивних кібероперацій під час повномасштабної російської агресії 2022–2025 років – чітко демонструє: зловмисники свідомо експлуатують не лише технічні прогалини у системах кіберзахисту, а й когнітивні вразливості людей. Аналогічна ситуація спостерігається й у Європейському Союзі, де критична інфраструктура стикається з різноманітними кіберзагрозами, багато з яких здійснюються методами соціальної інженерії. Стаття викриває стратегічний дисбаланс у сучасних практиках кібербезпеки: хоча технічні рішення значно розвинулися, система освіти в цій сфері залишається фрагментарною, епізодичною та подекуди далекою від реальних моделей кібератак. Автор розглядає кіберосвіту, особливо змалечку, не просто як набір технічних навичок, а як фундаментальний компонент стійкості цифрового суспільства. Erasmus+ проєкт EnCycLEd служить конкретним прикладом, як цифрова грамотність може бути інтегрована у шкільні навчальні програми через інтерактивні та наративні освітні матеріали, адаптовані під різні вікові категорії учнів, засновані на сучасних практиках викладання та реальних прикладах загроз у кіберпросторі. Використовуючи комплексний методологічний підхід – від кількісного аналізу даних про кіберзагрози до вивчення кіберінцидентів та конкретних освітніх проєктів з кібербезпеки – стаття наголошує: освіта з цифрової грамотності і опанування найкращих практик кібербезпеки є важливою складовою забезпечення інституційної та соціальної стійкості в цифровому світі. Тому кіберосвіта повинна доповнювати технічні засоби захисту інформаційних систем.
Авторське право (c) 2025 Павло Бурдяк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Еволюція механізму спеціальних операцій США як форми зовнішньополітичної діяльності
У статті досліджено еволюцію механізму спеціальних операцій Сполучених Штатів Америки як інструмента зовнішньої політики після періоду їх активного застосування в Латинській Америці у 1980-х роках. Механізм розглянуто як сукупність інституцій (передусім Командування спеціальних операцій США (U.S. Special Operations Command, USSOCOM) та його регіональних штабів, доктринальних підходів (оборона й підтримка іноземних держав; боротьба з тероризмом; іррегулярна війна), правових режимів і процедур демократичного контролю, що визначають можливості застосування стратегій «мінімальної присутності», «керованої ескалації» та партнерського ведення кампаній. Показано, що після латиноамериканського досвіду відбулися такі ключові трансформації: (1) інституційне зміцнення через формування централізованої системи управління та розвитку сил спеціальних операцій; (2) доктринальні коливання від партнерських місій до «мережевої» боротьби з тероризмом і подальшого повернення до концепції іррегулярної війни в умовах стратегічної конкуренції великих держав; (3) посилення правових і репутаційних обмежень, зокрема процедур, пов’язаних із таємними операціями та перевіркою іноземних військових підрозділів відповідно до так званих законів Ліхі. У висновках наголошується, що окремі американські принципи і практики можуть бути використані в Україні: інституційна зрілість ССО, міжвідомча інтеграція циклу «дані–рішення–дія» та фокус на довгострокових ефектах стійкості.
Авторське право (c) 2025 Богдан Куделько (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Цифрова стратегія Європейського Союзу у сфері громадського здоровʼя: формування та особливості реалізації
В статті здійснено дослідження цифрової стратегії Європейського Союзу у сфері громадського здоровʼя Доведено, що саме цифрова трансформація формує нову парадигму політики громадського здоров’я, де технології підтримують та змінюють саму логіку функціонування системи, роблячи її більш адаптивною, прозорою та орієнтованою на громадян. Європейська політика цифрового громадського здоров’я є стратегічним інструментом модернізації національних систем громадського здоров’я та водночас важливим елементом інтеграційної логіки Єдиного цифрового ринку. Значення цифрової стратегії ЄС у сфері громадського здоровʼя полягає у тому, що вона посилює інституційну координацію, забезпечуючи більш ефективне багаторівневе врядування та узгодженість політик між державами‑членами. Водночас вона сприяє зростанню легітимності рішень, адже цифрові інструменти підвищують прозорість процесів ухвалення політики та зміцнюють довіру громадян до європейських інституцій. Не менш важливим є аспект солідарності та рівності, оскільки нормативні документи ЄС у сфері цифровізації спрямовані на подолання нерівностей у доступі до послуг громадського здоров’я як між країнами, так і всередині окремих соціальних груп, формуючи політичну основу для більш справедливого та інтегрованого європейського простору.
Авторське право (c) 2025 Олександр Попович, Олександр Шутак (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Євроскептичні наративи Вишеградської четвірки щодо майбутнього Європейського Союзу: порівняльний дискурс-аналіз
У статті здійснено системний аналіз євроскептичних дискурсів держав Вишеградської четвірки (В4) останніми роками як складової ширших процесів трансформації європейської ідентичності та політичної комунікації в межах Європейського Союзу. Автор виходить із положення, що євроскептицизм у країнах Центрально-Східної Європи не є лише реакцією на бюрократичну надбудову Брюсселя, а відображає прагнення до переосмислення принципів субсидіарності, суверенітету й політичної солідарності. Методологічною основою дослідження є поєднання критичного дискурс-аналізу, елементів порівняльної політики та підходів прагматичної теорії влади. Такий інтердисциплінарний підхід дав змогу розкрити динаміку риторичних конструкцій, що використовуються політичними елітами Польщі, Чехії, Словаччини та Угорщини для легітимації альтернативних моделей європейської інтеграції. Результати даного дослідження показують, що після 2022 року євроскептичні наративи в В4 зазнали суттєвої еволюції: від критики міграційної та економічної політики ЄС до пошуку нових форматів регіонального впливу, зокрема у сфері безпеки та енергетичної незалежності. Доведено, що війна Росії проти України стала каталізатором зміни дискурсивних балансів – у риториці окремих урядів простежується прагнення до «суверенного європеїзму», який поєднує національні інтереси з колективними безпековими зобов’язаннями.
Авторське право (c) 2025 Микита Дрогозюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Дипломатична комунікація України з Королівством Нідерланди у 2023–2024 роках
В умовах російсько-української війни стратегічним завданням української дипломатії, що функціонує на засадах дипломатії воєнного часу, є забезпечення всім необхідним Сил оборони України для утримання лінії фронту, забезпечення їх військовою технікою та боєприпасами, формування міжнародних коаліцій спроможностей та щодо відновлення України, залучення країн світу до окремих пунктів Формули миру Президента України В. Зеленського. Усім цим завданням і викликам відповідала діяльність Надзвичайного і Повноважного Посла України в Королівстві Нідерланди О. Карасевича. Автори звертають увагу на дипломатичну комунікацію Посла України і підготовку ним зустрічей між Президентом України В. Зеленським і прем’єр-міністрами, міністрами закордонних справ і оборони Нідерландів. У хронологічному порядку простежено зустрічі Посла України з парламентарями і лідерами політичних партій Нідерландів, своїми нідерландськими колегами, діяльність Посла України у складі міжнародних організацій за сумісництвом, зокрема Організації із заборони хімічної зброї, створення Спецтрибуналу щодо злочину агресії РФ проти України. Конкретизовано контакти Посла України О. Карасевича з представниками місцевої влади Нідерландів щодо прийому і облаштування умов для проживання біженців з України, діяльність Посольства як своєрідного культурно-інформаційного центру України в Нідерландах. Автори стверджують, що півторарічна каденція Посла України О. Карасевича у цій країні була ефективною і результативною для обох країн.
Авторське право (c) 2025 Олена Борисюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Вишеградська група: геополітична реальність та перспективи функціонування
У статті проводиться комплексний аналіз сучасного стану та перспектив існування Вишеградської групи як одного з ключових геоекономічних кластерів центральноєвропейських країн Європи. Досліджуються геоекономічні, політичні причини створення Вишеградської групи та надається порівняльна характеристика економічного потенціалу країн Польщі, Угорщині, Чехії та Словаччині в контексті європейського економічного простору. Визначається, що російсько-українська війна стала геополітичним тригером випробувань для країн Вишеградської групи а критерієм підтримки України може слугувати індикаторами геополітичної орієнтації конкретного уряду. Висновки демонструють, що у довгостроковій перспективі ідеологічні розбіжності навряд чи розділять країни, що створили Вишеградську групу, незалежно від політичних уподобань правлячих урядів, але існує загроза того, що через збереження політичних розбіжностей окремі країни В4 прагнутимуть долучитися до альтернативних форматів регіональної співпраці. Інший варіант для майбутнього існування В4 ‑ реформування політичної взаємодії та зміна зовнішньополітичних пріоритетів Угорщини та Словаччини з надією на ефективну діяльність політичної опозиції в цих країнах. Наростаючі протиріччя зовнішньополітичних курсів держав-членів є загрозою для здатності країн Вишеградської групи функціонувати як єдиний геополітичний актор.
Авторське право (c) 2025 Дмитро Коротков (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Взаємодія політичних інститутів України та Вишеградської четвірки в роки повномасштабної війни
Автори дослідили взаємодію політичних інститутів України і країн Вишеграду (Польщі, Чехії, Словаччини та Угорщини) в роки повномасштабної російсько-української війни. У статті використано значний масив вітчизняних та зарубіжних джерел. Дослідження ґрунтується на неоінституціональному, системному та порівняльному методологічних підходах, методах аналізу, синтезу, логіко-експериментальному, соціологічному тощо. Доведено, що взаємодія України з країнами V4 у роки російсько-української війни змінилася і є неоднозначною. Автори наголошують, що V4 перестає бути єдиним регіональним актором і трансформується у платформу ситуативної співпраці. Кожна з країн Вишеграду розвиває власні відносини з Україною. Польща та Чехія допомагають українцям у боротьбі з ворогом, Словаччина демонструє змінність позицій, а Угорщина сформувала модель «обмеженої взаємодії», в якій допомога Україні частково надавалася поза межами міжурядових політичних рішень. Україні стратегічно важливо поглиблювати двосторонню взаємодію з Польщею та Чехією, підтримувати інституційні канали співпраці зі Словаччиною та мінімізувати деструктивний вплив угорського чинника через діяльність у межах інституцій Євросоюзу.
повномасштабна російсько-українська війна
Авторське право (c) 2025 Віра Бурдяк, Тетяна Федорчак (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Кібербезпека та стійкість в структурі цифрової політики країн Вишеградської групи
У статті здійснений порівняльний аналіз кібербезпеки та стійкості в структурі цифрової політики країн Вишеградської групи (Польщі, Чехії, Словаччини та Угорщини). Доведено, що Спільним для національних моделей кібербезпеки та цифрової стійкості країн Вишеграду є прагнення інтегрувати власні політики у стратегічні рамки «Цифрового десятиліття» ЄС, де кіберзахист розглядається як ключовий чинник легітимності цифрової демократії. Усі країни визнають кібербезпеку стратегічним пріоритетом, поєднуючи інституційні реформи, правову гармонізацію та освітні програми для громадян і бізнесу. Вони поступово вибудовують інституційну координацію, створюють спеціалізовані центри та механізми реагування на інциденти, а також інвестують у розвиток цифрових навичок, що формує культуру відповідальності та довіри до цифрових інституцій. Обґрунтовано, що специфіка кожної національної (польської, чеської, словацької, угорської) моделі кібербезпеки та цифрової стійкості полягає у різних акцентах і політичних контекстах, які визначають їхню роль у структурі цифрової політики. Польська модель вирізняється системністю та багаторівневістю, вона поєднує законодавчі реформи, інституційну координацію та масштабні освітні програми, що створює цілісну архітектуру цифрової стійкості. Чеська модель має особливість у високій суспільній обізнаності та активній участі бізнесу, що формує підґрунтя для демократичної участі громадян у цифровому середовищі. Угорська модель відрізняється подвійним характером: з одного боку, вона демонструє прогрес у впровадженні європейських стандартів і технологічних рішень, а з іншого, функціонує в умовах авторитарного режиму, де кібербезпека використовується не лише як інструмент захисту, але й як механізм контролю над суспільством. Специфіка словацької моделі кібербезпеки та цифрової стійкості полягає у поєднанні відносно низького рівня інцидентів у корпоративному секторі з високим рівнем суспільного запиту на посилення захисту цифрових послуг.
Авторське право (c) 2025 Наталія Ротар (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Особливості функціонування органів публічної влади в Україні в умовах воєнного стану: проблема легітимності
Стаття присвячена виявленню особливостей функціонування органів публічної влади в Україні в умовах воєнного стану. Органи публічної влади включають органи місцевого самоврядування та органи державної влади (виконавча влада). В Україні в умовах війни формуються нові практики взаємодії між органами публічної влади (місцеве самоврядування та державна влада), з одного боку, та між громадянським суспільством і публічною владою – з іншого боку. Суттєво змінився тип взаємодії у формуванні регіональної політики між місцевими депутатами (органи місцевого самоврядування) та місцевими військовими адміністраціями (органи державної влади). Наразі немає однакових практик взаємодій по всій Україні між органами публічної влади. Адже в залежності від статусу території (фронтова, прифронтова, віддалена від фронту) трансформуються і механізми взаємодії між органами публічної влади. Окрім того, важливою проблемою у функціонуванні органів публічної влади в Україні в умовах воєнного стану стає проблема легітимності владних органів. За відсутності можливостей в умовах війни перезавантаження владної системи шляхом виборів дуже важливою є проблема розроблення стратегій легітимації владних інституцій. З боку структур громадянського суспільства існує високий запит до органів публічної влади стосовно формування національно-патріотичної політики. Отже, органам публічної влади слід розробляти стратегії щодо посилення національної ідентичності (не регіональної). Відповідно, національна ідентичність здатна стати вагомим чинником для легітимації владних органів в умовах відсутності виборів.
Авторське право (c) 2025 Галина Куц, Ірина Пересипкіна, Юрій Куц (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Превентивна медіація як різновид посередницьких технологій в політиці
У статті розкрито специфіку превентивної медіації і накреслено можливості її застосування у сфері публічної політики. Зазначено, що превентивна медіація має універсальне застосування, проте надзвичайно великого значення вона набуває у сфері публічної політики під впливом впровадження концепції належного урядування. Показано, що, за Ж.-Ф. Сіксом, медіація представлена такими видами: творча медіація, яка спрямована на створення нових відносин і взаємовигідних рішень; оновлююча медіація, яка покликана покращувати наявні відносини, якщо вони були погіршені або перервані; лікувальна медіація, яка вирішує вже існуючий конфлікт; превентивна медіація, яка запобігає конфліктам ще на етапі потенційного протистояння, коли сторони ще зберігають конструктивні відносини. З’ясовано, що Д. Хойки як ключовий принцип превентивної медіації виокремлює проактивне лідерство, що містить такі інструменти: відкрите спілкування, емпатію та пошук спільної мови. Цей принцип і відповідні інструменти опоненти можуть розірвати цикл ескалації та працювати над досягненням взаємовигідних результатів. Визначено, шо у сфері публічної політики превентивна медіація функціонує на метасистемному, інституціональному, секторальному та інтерперсональному рівнях. Доведено, що превентивна політична медіація найбільш ефективна в адміністративній діяльності та державній службі, міждержавних та міжурядових конфліктах, судових / позасудових спорах, політичній діяльності та публічній комунікації, воєнний та постконфліктний періоди.
концепція превентивної медіації Ж.-Ф. Сікса
концепція проактивного лідерства Д. Хойки
Авторське право (c) 2025 Каміль Примаков (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Цифровізація міжнародних відносин як чинник сталого розвитку України
У даній статті детально викладено стратегію реалізації Україною пунктів Цілей сталого розвитку ООН (SDG) в контексті протидії інформаційно-гібридним маніпуляціям пропаганди РФ у кібернетичній і телекомунікаційній мережі Інтернет, що загрожує глобальній стабільності, громадянському егалітаризму, конструктивному співробітництву, інклюзивності та мирному співіснуванню. Висвітлено результати діяльності органів влади України для забезпечення функціонування міжнародних агенцій «Stop Russia Channel», «Vox Ukraine», «Euromaidan Press», «Інтерньюз-Україна», «Lets Data», «ТЕКСТИ», «Inform Napalm», «Чесно», «Ukraine Crisis Media Center» (UCMC), «Stop Fake», «VoxCheck», «Детектор медіа», «Fact Check-Ukraine» та «Гра слів», інтегрованих до науково-освітніх програм Цілей сталого розвитку ООН (SDG) з диверсифікації компетенцій суспільства в області спростування дезінформаційних матеріалів Росії. Комплексно проаналізовано нормативно-правовий фундамент втілення владою України інструкцій Цілі №4, 10, 16, 17 Цілей сталого розвитку ООН (SDG) у вимірі оптимізації цифрової інфраструктури розвінчання дезінформації Москви, з метою реформування транснаціонального діалогу на передбачених ООН доктринах цивілізаційної віртуальної толерантності, рівноправності, високого рівня освіченості, обопільної раціональної вигідності та прагматичності міждержавної кооперації. Охарактеризовано підсумки імплементації колегіальних проектів України, ЄС та НАТО в рамках Цілей сталого розвитку (SDG) для оновлення мережі кібербезпеки та фільтрації цифрового контенту ЗМІ, репозиторіїв, соціальних додатків і сервісів електронної комунікації від фіктивних дискредитаційних кампаній РФ методом експлуатації концернів «Foto Forensics», «Skeptive», «Lazy Truth», «Rev Eye Reverse Image Search», «Trooclick», «Truth Goggles», «Image Edited?», «Setting the Record Straight» та «Who stole my pictures».
Авторське право (c) 2025 Ігор Іщенко, Іван Котов (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/